Gyermekeimnek

Rajzoljunk együtt új csillagokat az égre!

xXx

1

Pippa Jenkins a földre hajította a táskáját, ügyet sem vetve a tompa puffanásra, ahogy az a karcos laminált padlón landolt. Ugyan kit érdekel, ha felveri a nyűgös szomszédokat? Úgyis félkómában hevernek attól a rengeteg fűtől, amit elszívtak.

Bezuhant a kanapé lelapult párnái közé. Az esőtől csatakos kabátja lassan átnedvesítette a kopott huzatot, a nedves foltok pedig sötétkék pacává olvadtak össze. A folyosón összekapkodott leveleket ledobta az alacsony dohányzóasztalra, majd feltette a lábát, és levert a földre egy halom üres chipseszacskót, játékautót és LEGO-darabot.

Becsukta a szemét, és kiszámolta, hogy pontosan hat órája és tizenöt perce van hátra, amíg az anyja beállít Joshuával munkába menet. Akkor neki kell majd elvinnie a fiát az iskolába. Utána jön a bevásárlás, és ha szerencséje van, talán összejön egy szűk óra, hogy lefaragjon valamit abból a soha véget nem érő házimunkalistából, mielőtt összeszedi magát, és elindul a vendéglőbe, hogy lehúzzon egy újabb tizenkét órás műszakot.

Az életnek, na meg az anyaságnak valahogy többről kellene szólnia ennél.

Mióta Joshua apja lelépett azzal a lotyóval a földszintről, Pippa alig látta a fiát. Az anyja reggelente bedobja hozzá Joshuát, ő meg elviszi az iskolába, de utána a kisfiú visszamegy a nagyihoz, egészen másnap reggelig. Régen még volt ideje rá, tudott igazi anya lenni. Mostanában viszont olyan, mintha az élete nem állna másból, csak munkából, takarításból meg abból, hogy megpróbál lopni magának néhány óra alvást, már ha egyáltalán sikerül.

Nem akarta kinyitni a szemét. Pontosan tudta, hogy a nappali kész csatatér. A játékok még mindig ott hevernek a földön, ahol három napja hagyták őket. Akkor volt szabadnapos, és végre nem csak egy órát tölthetett a fiával. A ruháskosárban feltornyozott halmok is mintha gúnyt űztek volna belőle: „Látod, látod, egyszer már tiszták voltunk, de nem teregettél ki minket, úgyhogy moss ki újra, hogy megszabadulj ettől a nyirkos, áporodott szagtól…” Szinte érezte, ahogy a por lassan felszáll a tévéállványról, az ablakpárkányról és a régi fenyőszekrényről is, amibe elvileg a játékokat kellene elpakolni, már ha egyáltalán jut rá ideje.

* * *

Pippa nagy nehezen kinyitotta a szemét. A csengő rendíthetetlenül visított – egyértelmű jele annak, hogy az anyja megérkezett Joshuával. Nehézkesen feltápászkodott a kanapé lelapult párnái közül, és szorosabban maga köré húzta a kabátját. Ideje lenne már kidobni ezt a vekkert, és venni egy rendeset, ami valóban felébreszti. Akkor legalább lenne ideje bekapcsolni a fűtést, mielőtt Joshua megérkezik, hogy átöltözzön az iskolai formaruhába.

– Jó reggelt, Joshie! Szia, anya! Na, hogy viselkedett? – kérdezte, miközben összeborzolta fia világosbarna haját, és szorosan magához ölelte.

– Jó fiú volt, mint mindig – mosolyodott el Maggie. – Csak alig aludt valamit szegényem. Rosszat álmodott, és sírva ébredt. Téged hívott. – Bedugta Joshua iskolatáskáját az ajtón, majd egy puszit nyomott a kisfiú fejére.

– Kösz, anya – mondta Pippa halkan.

– Szívesen, kincsem. Edzés után megyek érted, jó? Szia, drágám! – mondta Maggie, és gyengéden megsimogatta Pippa karját, aztán elindult lefelé a lépcsőn.

– Gyere, Joshie, kapjuk össze magunkat, nemsokára indulnunk kell a suliba – mondta Pippa, miközben becsukta maguk mögött az ajtót, és a karjába vette a kisfiút. A kanapéhoz vitte, leült, és az ölébe ültette. – Figyelj csak, a nagyi azt mondta, hogy rosszat álmodtál az éjjel. Elmeséled, mi volt az?

Joshua megrázta a fejét, és az alsó ajkába harapott.

– Ó, édesem… Tudod, hogy az álmok nem árthatnak, ugye? – Pippa magához húzta, és szorosan átölelte. Joshua a mellkasára hajtotta a fejét, és apró karját a nyaka köré fonta.

– Csak azért voltam szomorú, mert nem voltál ott – suttogta. – Nem az álom miatt.

– Ó, kicsim… Két nap múlva szabadnapos leszek, és akkor egész nap együtt leszünk, csak te meg én. Mit szólnál, ha elmennénk úszni? Vagy ha lemennénk a parkba?

– Régen nem dolgoztál ennyit… amikor apa még itt volt – mondta Joshua ásítva, és megdörzsölte a szemét.

– Tudom, kicsim. De a dolgok változnak. Nem lesz mindig így.

– Becsszó? – kérdezte Joshua, és kisujját Pippáéba akasztotta.

– Megígérem – mondta Pippa, és összekulcsolta kisujját Joshuáéval, miközben gondolatban a másik kezével keresztet vetett magára.

Még mindig legalább kétezerötszáz fontnyi lakbérhátralékot kell kifizetnie, hála Joshua apjának, aki eljátszotta a pénzt. Látnia kellett volna, hogy baj lesz. Nem bízhatta volna rá a bérleti díjat, főleg a történtek után.

Ha volt bármi jó ebben az egészben, az az, hogy a többi adósság legalább csak a férje nevén szerepel.

– Na, gyere, ideje felvenni az egyenruhát! – mondta, és igyekezett mosolyt erőltetni az arcára.

– Te is átöltözöl, mami? – kérdezte Joshua, miközben megfordult az ölében, és a szemébe nézett.

– Ööö… – Pippa az órájára pillantott. – Jesszus, ennyi az idő? Nem, most nem. Már csak tíz percünk van a buszig. Futás, öltözz át, én addig elkészítem az uzsonnád.

Óvatosan letette a fiát a földre, majd lesimította a halványrózsaszín szoknyáját és a kis fekete kötényt, ami még mindig rajta volt.

* * *

Ahogy elindult a lakása felé a nyitott lépcsőházban, Pippa érezte, hogy veszélyesen megfeszülnek a vékony műanyag szatyrok fülei. Tudta, hogy pillanatok kérdése, mikor adják meg magukat.

– Elnézést… – mondta, és oldalazva kikerülte az alatta lakó fiatal srácot. Sosem értette, mi jó van abban, hogy valaki a hideg betonlépcsőn ücsörögve cigizik. Erőt vett magán, hogy ne tegyen megjegyzést. Legszívesebben beszólt volna neki, hogy vagy a saját lakásában pöfékeljen, vagy húzzon ki az utcára, ne a lépcsőházat füstölje tele, ahol gyerekek is járnak. De tudta, hogy csak falra hányt borsó lenne. Legutóbb is, amikor szóvá tette, egy egész szitokáradat zúdult rá, és aznap este rejtélyes módon eltűnt Joshua biciklije a lakás elől.

Ahogy belépett a lakásba, a lábával becsapta maga mögött az ajtót, és óvatosan letette a szatyrokat. Épp időben, mert a vékony nejlonfülek abban a pillanatban adták meg magukat, és a babkonzerv a konyha sarkába gurult. A tejet és a sajtot gyorsan betette a hűtőbe, a többivel egyelőre nem foglalkozott. Előbb a kávé, a pakolás ráér utána is.

A gőzölgő kávéval a kezében Pippa lehuppant a kanapéra, és felkapta a tegnapról ottmaradt leveleket. Végigfutotta őket, de ahogy sejtette: számla, számla, és még több számla. Mind Mike nevére címezve, hála az égnek.

Kortyolt egyet a kávéból, bekapcsolta a tévét, és megállt az egyik szokásos reggeli beszélgetős műsornál. Csak néhány perc nyugalomra vágyott, míg a koffein hatni kezd, aztán majd újra fejest ugrik a házimunkába.

* * *

– A fenébe… – Pippa a hirtelen dörömbölésre riadt fel. Megint elbóbiskolt. A bögrében maradt hideg kávé a kanapéra löttyent, újabb foltot hagyva a huzaton.

– Jó, jó, jövök már! – szólt ki álmosan.

Szemét dörzsölve ajtót nyitott. Két férfi állt előtte: az egyik magas, vékony, sapkáját mélyen a szemébe húzta, a másik alacsony és zömök, a gallérja fölött sárkánytetoválás tekergett a nyakán. Mindketten sötétkék dzsekit és fehér inget viseltek.

– Mike Cheringtont keressük – mordult fel a zömök férfi mély hangon.

– Már nem lakik itt. Megkérdezhetem, hogy önök kicsodák? – Pippa a kilincsen tartotta a kezét, a lábát pedig óvatosan az ajtó mögé csúsztatta, hogy legyen köztük némi távolság.

– A Burton Végrehajtóirodától jöttünk – mondta a magasabbik. – A Framwell Garage megbízásából járunk el. Tartozást jöttünk behajtani.

– Framwell Garage? Az meg hol van?

– Északon. Mike Cherington itthon van?

Hát ez szép! Szóval még mindig adósságokba veri magát, és persze az ő címét adja meg.

– Az előbb már mondtam, hogy nem lakik itt.

– És elárulja, hol találjuk meg?

– Gőzöm sincs. Lelépett azzal a lotyóval a földszintről, itt hagyott engem, a gyerekét, na meg az összes adósságát, a szerencsejáték-függőségének hála. – Pippa hátrébb lépett, és lassan kezdte becsukni az ajtót.

– Már megbocsásson, hölgyem, de ezt a szöveget elég gyakran halljuk. A legegyszerűbb azt mondani, hogy „eltűnt a városból”. Szóval, ha megbocsát… – és mire Pippa feleszmélt volna, a zömök férfi már be is tette a lábát az ajtónyílásba.

– Tényleg nincs itt. Már megmondtam, lelépett azzal a lotyóval a földszintről, és azóta a színét se láttam. Higgye el, ha tudnám, hol van, boldogan megadnám a címét. Sőt, még el is kísérném magukat, csak hogy végre kifizesse azt is, amivel nekem tartozik. Most pedig legyen szíves, vegye el a lábát, hadd csukjam be az ajtót, mert indulnom kell dolgozni.

– Attól tartok, ez nem ilyen egyszerű – mondta a férfi. – Ugyanis megbízható forrásból tudjuk, hogy Mike Cherington neve is szerepel ennek a lakásnak a bérleti szerződésén. Ugye, jól gondolom? – Azzal Pippa orra alá nyomott egy fénymásolt papírt.

Pippa az ajtófélfába kapaszkodott, az ujjpercei kifehéredtek. Remek. Ennyit az adatvédelemről. Biztos volt benne, hogy ha nem lenne elmaradása a lakbérrel, ezek az alakok soha nem jutottak volna hozzá a papírokhoz.

– Ez pedig azt jelenti, hölgyem – folytatta a zömök férfi, kellemetlenül elnyújtva a szavakat, miközben olajos mosoly kúszott az arcára –, hogy jogunk van lefoglalni a lakásban található ingóságokat, hacsak nem tudja kétséget kizáróan bizonyítani, hogy azok az ön tulajdonát képezik.

– Feltéve, hogy beengedem magukat – vágta rá Pippa, és visszamosolygott. – Csakhogy nem fogom. Most pedig legyen szíves, vegye el a lábát az ajtómból.

– Nos, a helyzet ennél bonyolultabb – mondta a férfi, és összefonta a karját. – Tizennyolc hónappal ezelőtt Mike Cherington már beengedett minket, és akkor megállapodtunk vele egy részletfizetési tervben. Havonta kellett volna törlesztenie. Sajnos azóta nem fizetett, és most azért jöttünk, hogy lefoglaljuk a holmiját.

– Ez nem lehet igaz – rázta meg a fejét Pippa, és a tekintete ide-oda vándorolt a két férfi között. – Az pont azelőtt lehetett, mielőtt lelépett. Mi a csudát keresett északon? – vont vállat. – Talán meglátogatta a nővérét… vagy inkább együtt volt azzal a cafkával.

– Sajnálom, hölgyem, de most ez a helyzet – szólt közbe a magasabbik. – Itt a papír, amely igazolja, hogy Mike Cherington megszegte a részletfizetési megállapodást, és itt az eredeti dokumentum is a lefoglalható vagyontárgyak listájával arra az esetre, ha nem fizetne.

– Nem… Mike ilyet nem tenne. Még ő sem süllyedne odáig, hogy elvigyék a holminkat – suttogta Pippa hitetlenkedve.

– De bizony, ezt tette. És ha most lenne szíves… – lépett közelebb a zömök férfi.

– Nem! Nem, ezt nem tehetik meg! – kiáltotta Pippa.

Hogy tehette ezt Mike? Hogyan lehet valaki ennyire önző? Nem volt elég, hogy lelépett Vivvel, azzal a nővel, akit Pippa a barátnőjének hitt, és aki csak azért volt jóban vele, hogy elcsábítsa Mike-ot? Nem, Mike nemcsak hogy elhagyta, nemcsak hogy adósságba taszította, hanem most még ezekkel az alakokkal is magára hagyta. Micsoda gyáva alak! Vajon mit látott benne Pippa annak idején?

– De bizony, hogy megtehetjük – felelte a férfi hidegen, és egy köteg hivatalos iratot nyomott az orra alá, Mike aláírására mutatva.

Pippa kikapta a papírokat a kezéből, és gyorsan átfutotta a szöveget. Igazuk volt, Mike tényleg aláírta a meghatalmazást, hogy beléphessenek a lakásba, ha megszegi a szerződést.

– Hé, mégis mit képzel, mit csinál?! – kiáltotta, de már késő volt: a zömök férfi átlépett a küszöbön, és néhány másodperccel később már a nappali közepén állt, jegyzettáblával a kezében.

– Sajnálom, hölgyem, mi csak a munkánkat végezzük – mondta a vékonyabbik férfi bocsánatkérő mosollyal, és Pippa mellett elsurranva csatlakozott a társához. – Van egy listánk azokról a tárgyakról, amelyeket a Mike Cheringtonnal kötött korábbi megállapodás alapján le kell foglalnunk. Igyekszünk minél gyorsabban végezni.

– Nem… ezt akkor sem tehetik… – suttogta Pippa elcsukló hangon. Nem vihetik el az ő dolgait. Az ő otthonából.

– Rendben, lássunk neki – dörmögte a zömök férfi, és a listára bökött a tollával. – Televízió, hangfalak, sztereó innen a nappaliból.

– Nem! A tévét nem vihetik! A hangfalakat és a sztereót vigyék, de a tévét én vettem, az az enyém! – kiáltotta Pippa, és a készülék elé ugrott, széttárva a karját, mintha a testével akarná megvédeni.

– Mike Cherington pontosan tudta, mi van a listán, amikor megszegte a megállapodást – mondta közönyösen a zömök férfi. – Hacsak nem tudja hitelt érdemlően bizonyítani, hogy kizárólag az ön pénzéből vásárolta, jogunk van elvinni.

– Ez egy ötéves tévé! Mit akar, mit csináljak? Keressem elő a blokkot?

– Igen, az tökéletes lenne, hölgyem. Ha meg tudja mutatni a vásárlást igazoló bizonylatot, kénytelenek leszünk itt hagyni a készüléket.

– Mondtam már, hogy öt éve vettem. Hogy a viharba lenne meg az a nyamvadt blokk?! – Pippa hangja megremegett, és könnyek gördültek végig az arcán.

– Akkor sajnos nincs más választásunk, visszük a tévét – mondta halkan a vékony férfi. – Őszintén sajnálom, mi tényleg csak a munkánkat végezzük, és próbáljuk visszaszerezni az ügyfelünk pénzét.

Pippa félreállt, és némán nézte, ahogy a férfi kihúzza a tévét a konnektorból, majd felemeli és kiviszi a lakásból. Mit fog mondani Joshuának? Hogy miért nincs már meg a tévé, amin esténként együtt szoktak mesét nézni?

– Nem mintha mindez akár csak megközelítené azt az összeget, amivel az ügyfelünknek tartozik – morogta a zömök férfi, miközben rá sem nézett, csak firkált valamit a jegyzettáblájára.

* * *

Pippa a nappali közepén állt, és az üres tévéállványt bámulta. A polc, ahol nemrég még Mike sztereója állt, most üresen tátongott, a padlón szanaszét hevertek a szétdobált vezetékek. Leroskadt a kopott kanapéra, összefonta a karját, és lehajtotta a fejét. Mélyet lélegzett: érezte saját teste melegét a karjai szorításában. Halk, rekedtes nevetés tört fel belőle, amitől megremegett a mellkasa. Fáradt, szomorú hang volt, ami inkább hasonlított sírásra, mint nevetésre. Legalább nem kell port törölgetni, ennyivel is kevesebb a házimunka.

A nevetés lassan szaggatott zokogásba csapott át. Pippa előre-hátra ringatózott a kopott kanapén. Mit fog mondani Joshuának? Hogyan magyarázza el neki, hogy minden, ami csak egy kicsit is értékes volt, egyik pillanatról a másikra eltűnt? Hogy most tátongó, gúnyos űr maradt ott, ahol korábban az életük apró darabjai álltak? Azt meg végképp nem mondhatja el neki, hogy mindezt annak a semmirekellő apjának köszönhetik.

A csendet a mobil vidám csengőhangja törte meg.

– Igen? – szólalt meg Pippa, és a hangja rekedten csengett. – Öhm… bocsánat, halló.

– Hol a csudában van, Pippa Jenkins? Zártkörű rendezvényünk lesz, és hiányzik egy pincér! – dörögte Mr. Bert, a főnöke.

– Sajnálom, Mr. Bert, családi vészhelyzet volt. Már indulok is, amilyen gyorsan csak tudok – mondta Pippa, és az inge ujjával letörölte a könnyeit.

– Remélem is… – morogta a férfi.

A tárcsahang hosszan zúgott Pippa fülében. Dühösen a dohányzóasztalra hajította a készüléket, majd felállt. A szekrényhez lépett, átkutatta a ruháit, de nem talált tiszta formaruhát. A másik valószínűleg még mindig a ruháskosárban lapult, várva, hogy kiteregesse – vagy hogy inkább újra mossa.

– A csudába… – morogta Pippa, miközben kibújt a kabátjából, és az ágy végébe dobta. Aztán a hónaljához hajolt, és gyanakodva körbeszaglászta magát. A fürdőbe sietett, bőségesen befújta magát dezodorral, megigazította a sminkjét, átfésülte a haját. Most ennyire futotta. Visszabújt a kabátjába, és elindult a bejárati ajtó felé, igyekezett nem észrevenni a nappali üresen maradt helyeit.

Ahogy kinyitotta az ajtót, egyenesen a postásba ütközött.

– Jaj, bocsánat, nem vettem észre – mondta, és hátralépett.

– Semmi gond. Maga Pippa Jenkins?

– Igen – felelte, miközben behúzta maga mögött az ajtót, és zsebre vágta a kulcsait.

– Azt hiszem, van itt egy levele – mondta a postás, és átlapozta a kezében tartott borítékokat.

– Rendben, köszönöm. Csak dobja be a levélszekrénybe, jó? Késésben vagyok, rohannom kell – mosolygott Pippa kényszeredetten. Tényleg indulnia kellett. A busz egészkor és félkor járt, és már majdnem huszonöt volt. Ha most nem siet, lekési, és még később ér be a munkahelyére.

– Sajnos ajánlott küldemény, úgyhogy alá kell írnia – mondta a postás, és felmutatta a borítékot. – Itt is van.

– Köszönöm. – Pippa gyorsan odafirkantotta az aláírását, elvette a barna borítékot, majd leszaladt a lépcsőn, miközben félrerúgott néhány üres sörösdobozt, hogy el ne essen bennük.

Az épületből kiérve összehajtotta a levelet, a kabátzsebébe csúsztatta, és futásnak eredt. Befordult a sarkon, lihegve megállt, a villanyoszlopba kapaszkodott, és még éppen látta, ahogy a busz elkanyarodik az utca túlsó végén.

– A csudába… – szaladt ki belőle újra, de ezúttal már fáradt, félig nevetős sóhajjal.

Lihegve ballagott tovább a buszmegállóig, és lerogyott a piszkos, kopott műanyag padra. A kabátzsebében kotorászott, és döbbenten vette észre, hogy otthon hagyta a telefonját. Szuper! Még csak fel sem tudja hívni a vendéglőt, hogy szóljon: most már végképp elkésik.

Odabiccentett az idős hölgynek, aki a park melletti kis házban lakott, és nézte, ahogy lassan eltipegett mellette.

Beletúrt a hajába, majd a cipőjére pillantott. Ez így nem lesz jó, Mr. Bert valószínűleg le fogja vonni a késést a fizetéséből. És ha van valami, amit Mr. Bert jobban gyűlöl a pontatlanságnál, az a kommunikáció hiánya. Újra beletúrt a kabátzsebébe, hátha a mobil csak elbújt a zsebkendők, kisautók és egyéb kacatok között.

De sajnos nem volt ott, egész biztosan otthon hagyta. Ekkor akadt a kezébe a barna boríték. Lehet, hogy megint nem fizetett be valamit Mike. Lehet, hogy át sem kellett volna vennie a levelet, ki tudja, hogyan használják majd fel ellene. Megfordította a borítékot, és a kis átlátszó ablakban a saját nevét pillantotta meg. Furcsa… Tudta, hogy a lakbérrel el van maradva, de a közüzemi számlákat és az adót mindig rendben befizette.

Pippa tanácstalanul forgatta a borítékot a kezében. Kinyissa? Kell ez most neki? Már így is épp elég baja van, pénze sem nagyon maradt újabb csekkekre. Joshua kopott iskolai nadrágját sem tudta még lecserélni, és ott a közelgő kirándulás is. Talán jobb lenne, ha ki se nyitná. Úgy kellene tennie, mint azok, akik egyszerűen eldugják a felbontatlan leveleket egy fiók mélyére, és többé nem is gondolnak rájuk.

Végül sóhajtott egyet. Ha már úgyis átvette, bárkinek is tartozik, az a valaki úgysem fogja megtudni, hogy kinyitotta-e vagy sem. Ennyi erővel akár el is olvashatja. Pippa feltépte a borítékot, és kihúzta a levelet. A szíve hevesen vert, miközben lélegzet-visszafojtva várta, milyen új csapást tartogat még ez a nap.

A homlokát ráncolta – végül is nem számla volt. Hála az égnek! Hivatalos levélnek tűnt, még valami ügyvéd szárazpecsétje is ott díszelgett rajta. Levegőt sem mert venni. Remegett a keze, a betűk összefolytak a szeme előtt. Lehet, hogy Mike-kal kapcsolatos? Mi van, ha ügyvédhez fordult, és most el akarja venni tőle a fiukat? Azt nem teheti… Főleg azok után, amekkora adósságot hagyott rájuk. Vagy mégis?

Összeszorította az orrnyergét, lüktetett a halántéka. Mély levegőt vett, és rákényszerítette magát, hogy végigolvassa a levelet.

– Hogy mi van? – szaladt ki belőle. Újra elolvasta, hogy biztosan jól látja-e. A nénikéje ráhagyott egy kávézót a déli parton. Egy kávézót! Pedig már hónapokkal ezelőtt meghalt, ez biztos. Az anyja elment a temetésére, ő viszont nem tudott. Mr. Bert nem engedte el szabadságra, Mike pedig, akivel akkor még együtt voltak, egyenesen kigúnyolta, amikor azt mondta, hogy lelkiismeret-furdalása van, amiért nem tudott elbúcsúzni tőle. Sőt, rá is mordult, hogy hagyja már abba a nyavalygást. Nem tökmindegy, hiszen alig találkoztak? Minek menne el egy unalmas temetésre egy rakás helybéli vénség közé, akik közül bármelyik ott helyben feldobhatja a talpát? Pippának a hideg futkosott a hátán, ahogy felidézte azt a veszekedést. Mintha csak tegnap történt volna. Mike úgy üvöltött, hogy Joshua zokogva bújt be a takarója alá.

Mike-nak persze nem volt igaza. Pippa tényleg el akart menni a temetésre. Szeretett volna találkozni a nénikéje barátnőivel, újra látni azokat az arcokat, akikről annyit hallott. Lehet, hogy ritkán találkoztak, de minden alkalmat boldog emlékként őrzött. Gyerekkorában minden évben egyszer leutaztak a tengerpartra az anyjával és apjával, és Kathryn nénikéje mindig tárt karokkal fogadta őket.

Pippa elmosolyodott. Egyik évben hatalmas dugóba keveredtek útközben. Valószínűleg munkaszüneti nap lehetett, aztán valami baleset történt, és lezárták az autópályát. Az apja rozsdás Ford Escortja csak este tíz körül gördült be a parkolóba. A Tengerparti Kávézó már rég bezárt, sőt, valószínűleg Kathryn néninek is rég ágyban kellett volna már lennie. De ő ott ült a kávézóban, és mosolyogva várta őket, amikor fáradtan, porosan és szomjasan bevánszorogtak a hosszú, rémálomszerű út után. Pippa még most is emlékezett arra a hatalmas tálra, tele fagylalttal, gyümölccsel, zselével és tejszínhabbal, amit a nénikéje már azelőtt eléjük varázsolt, hogy egyáltalán levették volna a kabátjukat. Kathryn néninek soha semmi nem jelentett terhet. Mindig mindenkinek örömet akart szerezni. Kedves, vidám, jószívű teremtés volt.

Pippa újra elolvasta a levelet. Igaz volt. Ott állt feketén-fehéren − egész pontosan fekete betűkkel a törtfehér papíron −, hogy Kathryn néni valóban rá, Pippa Jenkinsre hagyta a Tengerparti Kávézót a Seaden-öbölben, a Pebble Roadon. Tovább olvasott: három hónapja van rá, hogy igényt tartson a hagyatékra, különben a kávézót elárverezik, és a bevételt a helyi természetvédelmi alapnak adományozzák.

Lehunyta a szemét, és maga elé képzelte a kis kávézót: a pultot, a gőzölgő kávét, a frissen sült süteményeket, a fagylaltospultot, tele mindenféle ízű fagyival, vagy legalábbis azokkal, amikről az ötéves Pippa valaha is álmodni mert. Igen, ez lenne a tökéletes hely arra, hogy Joshuát felnevelje. Kószálás a tengerparton, egy iskola, ahová együtt sétálnának a mezőkön át. Nem kellene többé buszra várakoznia, sem a szűk, kopott lakásba hazatérni. Csak friss levegő lenne. Csend. És nem kéne többé kerülgetnie a lépcsőházban a füvező meg délelőtt tizenegykor söröző alakokat.

Igen, boldogan élhetnének a Tengerparti Kávézóban.

Pippa azonban megrázta a fejét. Bárcsak ilyen egyszerű lenne: beülni az autóba − vagy az ő esetében felszállni egy buszra vagy vonatra −, és megérkezni abba az idilli, új életbe. A valóság persze egészen más. Kifizetésre váró számlák. A bérleti jog, amit fenn kell tartania. Vagyis ez azért nem teljesen igaz. Mivel Mike hónapokig nem fizetett, az ingatlanközvetítő csak havi bérleti szerződést engedett – határidős, bármikor felmondható megállapodást, írásos garancia nélkül. Pippa sejtette, hogy miért: így bármikor kitehetik, ha megint nem tudna fizetni. De még így is lehetetlennek tűnt a dolog. Joshua csak nemrég kezdte az iskolát, és máris lettek kis barátai. Ő pedig nem engedhette meg magának, hogy elveszítse a munkáját, hiszen csak abból tudta törleszteni a hátralékot.

Pippa lassan összehajtotta a levelet, ujjai óvatosan végigsimítottak a papíron, hogy a hajtások tökéletesen illeszkedjenek. Egy pillanatig még a kezében tartotta, mintha így is időt akarna nyerni, aztán visszacsúsztatta a zsebébe. Felállt, és felemelte a kezét, hogy jelezze a közeledő busznak, hogy álljon meg.

* * *

– Kérem, Mr. Bert, ez most tényleg nem rajtam múlott. Nem az én hibám volt. Ígérem, hogy nem fog többé előfordulni! – Pippa összeszorította a száját, és megfeszítette az állát. Nem fog sírni. Legalábbis nem előtte.

– Sajnálom, Pippa – mondta halkan Mr. Bert, és megcsóválta a fejét. – Már így is több esélyt kapott, mint bárki más. Nekem olyan emberek kellenek, akikre mindig számíthatok, nem pedig olyasvalaki, aki újra meg újra cserben hagy.

Mr. Bert felemelte a kávéscsészéjét, és belekortyolt. Őszülő bajuszán néhány csepp kávé csillogott.

– Megbízhat bennem. Kérem, ne tegye ezt. Szükségem van a munkámra. Könyörgöm! – Pippa összekulcsolta a kezét, és elcsuklott a hangja.

– Pippa… – kezdte újra Mr. Bert. A kézfejével letörölte a bajuszáról a kávécseppeket, majd lassan felállt. – Nézze, az öné minden tiszteletem, de nekem olyan emberre van szükségem, akire biztosan számíthatok minden műszakban. Tudom, hogy a kisfia mellett ezt nem könnyű megoldani, de én nem engedhetem meg magamnak a bizonytalanságot.

– Szóval azért rúg ki, mert anya vagyok? – kérdezte Pippa. Halkan beszélt, de a hangjában remegett az elfojtott indulat.

– Nem erről van szó – sóhajtott a férfi. – Azért küldöm el, mert már három figyelmeztetést is kapott a késések és a hiányzások miatt.

– De hát nem tehetek róla! – fakadt ki Pippa. – Tényleg próbálok mindent megoldani, csak… minden olyan nehéz, mióta Mike lelépett. Maga is tudja.

– Tudom – bólintott Mr. Bert –, és őszintén együtt is érzek magával. De a részvét és a jószándék sajnos nem elég ahhoz, hogy az étterem működjön. Nekem olyan emberek kellenek, akik itt vannak, amikor szükség van rájuk.

– Kérem… kérem, adjon még egy esélyt! Szükségem van erre a munkára. Nagy szükségem van rá! – Pippa hangja elcsuklott, de a szeme száraz maradt.

Mr. Bert egy pillanatig hallgatott, majd lassan megrázta a fejét, és az ajtóra mutatott.

A beszélgetés ezzel véget ért.

2

Az ablakon át Pippa tekintete a sötétbe burkolódzó tájra révedt. A csupasz ágak halk sercenéssel súrolták a busz maszatos üvegét.

– Mit kérdeztél, Joshie? – hajolt közelebb a fiához. Az eső kitartóan kopogott a vékony fémtetőn, elnyomva a kisfiú halk hangját.

– Mikor érünk oda?

– Már nem lehetünk messze. Talán tíz, tizenöt perc – mondta Pippa. Egyik kezével az előtte lévő ülés háttámlájába kapaszkodott, a másikkal magához húzta Joshuát, amikor a busz nagyot döccent egy újabb kátyúban.

– Tessék, kedvesem! – szólt oda egy idős férfi, és átnyújtotta az egyik táskájukat, ami leesett a csomagtartóról.

– Köszönöm, és bocsánat. – Pippa halványan elmosolyodott, majd a táskát a lábuknál tornyosuló kupac tetejére préselte. Két bőrönd, három erős bevásárlószatyor és egy szemeteszsák: ennyit hoztak magukkal. A többi ott maradt a lakásban. Az ingatlanosnak megadta Mike telefonszámát. Sok szerencsét – neki sosem sikerült elérnie. De innentől kezdve ez már nem az ő dolga. Egy pillanatra ugyan beléhasított némi bűntudat, amiért mindent Mike nyakába zúdított, de aztán elhessegette. Miért is sajnálná? Végtére is ő hagyta cserben őket. Megérdemel egy jó kis karmát, nem igaz?

Pippa elmosolyodott, ahogy Joshuát figyelte: a kisfiú boldogan énekelt a régi, hordozható CD-lejátszóval, ami a szekrény mélyéről került elő. A lábát ritmusra lóbálta az ülés szélén, és önfeledten viselte a „felnőttes” fejhallgatót, mit sem törődve vele, hogy az rikítóan rózsaszín. Pippa tenyerével letörölte a párát az ablakról, és nézte, ahogy a sötét, haragos felhőkből ömlő eső vízfüggönyt von a táj elé. A távoli mezőn a tehenek egymáshoz simulva álldogáltak, mintha egymás melegétől remélnének menedéket a hideg eső elől.

A busz hirtelen fékezett, ahogy egy újabb éles kanyarhoz értek a kanyargós országúton. Pippa vett egy mély levegőt, és századszorra is azzal nyugtatta magát, hogy a sofőr biztosan jól ismeri ezt az utat, ezerszer végigment már rajta.

Nyáron gyönyörű lehet itt, nem mintha most nem volna az. Még ebben a nyirkos, szürke időben is látta, milyen szelíd, milyen otthonos ez a táj. Szinte látta maga előtt, ahogy Joshuával sétálnak a mezőkön, átmásznak az alacsony kőkerítéseken, vadszedret szednek. Talán még egy kutyát is szerezhetnének. Igen, az jó lenne. Joshua mindig is szeretett volna egy kutyát. Mike nem engedte, ő pedig állandóan dolgozott, így esélyük sem volt rá.

– Érzed a tenger illatát, Joshie? – kérdezte Pippa, ahogy elhúzta a keskeny felső ablakot, és mélyet szippantott a levegőből. A beáradó friss, sós szél ígéretekkel töltötte meg a buszt. Igen, jól döntött, hogy elfogadta a nagynénje hagyatékát. Nem mintha lett volna más választása. Az ingatlanközvetítő, amint megtudta, hogy elveszítette az állását, azonnal felmondta a bérleti szerződést. Még volt némi hátraléka, de sikerült megállapodnia a törlesztésről. Ha minden jól alakul, a kávézó bevételéből – főleg, hogy hamarosan itt a turistaszezon – egy éven belül rendezheti az adósságát. Pippa elmosolyodott. Igen, ez jó döntés volt. Egy új kezdet. Esély arra, hogy Joshuának végre jobb életet teremtsen – biztosabbat, nyugodtabbat, boldogabbat.

Elfordult az ablaktól, és Joshuára nézett. Elkapta a gyerek pillantását, és játékosan egy puszit dobott felé.

– Holnap megnézzük az új iskoládat, jó?

– Te is jössz?

– Persze hogy jövök! És mostantól én viszlek és én jövök érted mindennap.

– Tényleg? – Joshua arca felragyogott.

– Bizony ám! – Pippa még soha nem tudta ugyanazon a napon vinni és hozni is Joshuát az iskolából. Ráadásul az első osztályműsort is kihagyta, mert nem kapott szabadságot. De mostantól minden más lesz. Igaz, a kávézót rendbe kell majd tenni, fel kell készülni a nyitásra, de így is lesz ideje arra, hogy reggelente iskolába vigye a fiát.

A nénikéje mellett régebben dolgozott egy kedves asszony, talán még most is ott van. Hátha ő életben tartotta a helyet, amióta Kathryn néni elment. Biztosan nem bánná, ha Pippa néha elugrana a sulihoz, amíg ő figyel a vendégekre.

– Mindjárt ott vagyunk. Izgulsz?

– Igen! – vágta rá Joshua, és szinte táncolt az ülésen, ahogy csak a gyerekek tudnak, ha valami új és izgalmas dolog közeledik.

Pippa felnevetett:

– Ennek igazán örülök.

A busz lassítani kezdett, ahogy a falu szélére értek. Egy hangulatos kis tábla fogadta őket, ami arról tájékoztatta az utasokat, hogy Seaden Bay egy francia falu testvértelepülése, bár Pippa még csak tippelni sem tudott, hogyan kell kimondani a nevét.

– Nézd, tengeri kavicsokkal burkolták le a kerítéseket! Most már biztosan közel vagyunk a tengerhez – mutatott Pippa az alacsony, kavicsos falakra, amelyek a takaros kis házak virágos előkertjeit szegélyezték.

A busz balra kanyarodott, és most már a tengerparttal párhuzamosan haladtak. Csak egy keskeny ösvény és egy fémkorlát választotta el őket a fövenytől. A hullámok fehér taraja meg-megcsillant a holdfényben, ahogy nekirugaszkodtak a partnak, majd puhán visszahúzódtak a vízbe.

A busz lassan megállt az út szélén.

– Itt a megállója, hölgyem! – szólt hátra a szakállas sofőr Pippa felé biccentve.

– Az enyém? Biztos benne?

– Persze. Azt mondta, hogy a Tengerparti Kávézóhoz legközelebbi megállónál szeretne leszállni, nem? Hát ez az utolsó. Ennél közelebb ekkora busz már nem tud menni.

– Ó, rendben. Köszönöm – felelte Pippa, majd lehajolt, megmarkolta a szatyrokat és a szemeteszsákot, és kihúzta a lábuknál pihenő két bőröndöt. – Gyere, Joshie, kezdjük meg az új életünket!

Joshua a nyakába akasztotta a fejhallgatót, felhúzta a kapucniját, és az anyjára nézett.

– A kávézó egyenesen előttünk van? – kérdezte Pippa, mielőtt leszállt volna.

– Majdnem – mutatott előre a sofőr. – Menjen el az út végéig, ott talál egy kis ösvényt a homokdűnék között. Azt kövesse: fel, aztán le, egyenesen tovább. A kávézó pont szemben lesz.

– Köszönöm.

– Igazán nem szeretnék okoskodni, de tudja, hogy az a hely már nem üzemel, ugye? – szólt utána a sofőr.

– Ó, persze, tisztában vagyok vele. Gondolom, ilyenkor éjszaka amúgy sincs nyitva semmi a faluban – mosolygott Pippa. Csak nem gondolja ez a férfi, hogy ő azt hiszi, hogy itt minden éjjel-nappal működik? Ő pontosan tisztában van vele, hogy milyen a kis tengerparti települések ritmusa.

A bőröndök apró kerekei döcögve koppantak a busz lépcsőjén, és egyenesen Pippa bokájának csapódtak. Éles fájdalom hasított bele, és érezte, ahogy a vér lassan átitatja a zokniját.

– Merre menjünk, anya?

– Erre. A sofőr szerint van egy ösvény a homokdűnék között. Szerintem arra lesz. Tudnád hozni ezt a szatyrot, Joshie? Mindjárt kicsúszik a kezemből. – Pippa megállt, és lecsúsztatta a legkönnyebb szatyrot a karjáról. Joshua az apró kezébe fogta. – Köszönöm, kicsim.

– Fázom, anya.

– Tudom, kincsem, de nézd csak meg ezt a kilátást! – kiáltott vissza Pippa a válla fölött, remélve, hogy Joshua még hallja, mielőtt a szél elviszi a hangját. – Gyönyörű, ugye?

Joshua a tenger felé fordult, hátratolta a bolyhos kapucniját, és nézte, ahogy a holdfény rádereng a homokra, és apró szikrákat vet a parton heverő kavicsokon.

Pippa már el is felejtette, milyen megnyugtató tud lenni a hullámok partot ostromló robajlása és a visszahúzódó víznek a hatalmas óceánba vesző moraja. Évek óta nem járt a tengerparton. Talán három éve, még mielőtt Mike belevetette volna magát a szerencsejátékba és minden megváltozott. Egy hétvégén leruccantak Southendbe. Joshua akkoriban talán kétéves lehetett.

Pippa előtt még most is ott volt a kép: Joshua a parton totyog, a pelenkája csuromvíz, mert elcsúszott a sekélyesben, és két apró kagylót szorongat boldogan. Valószínűleg ő már nem is emlékszik rá.

Az út végére érve Pippa megállt és a sötétségbe bámult. Az utcalámpa távolabb derengő fénye már nemigen ért el idáig, így alig tudta kivenni a homokdűnék között kanyargó keskeny ösvényt.

– Túl sötét van, anya. Nem akarok arra menni – mondta Joshua halkan, miközben a hüvelykujja körme körüli bőrt piszkálta. Ezt a rossz szokását akkor vette fel, amikor az apja elment.

– Dehogynem, csak várj egy pillanatot. – Pippa előhúzta a telefonját a hátsó zsebéből. – Nézd, bekapcsolom a zseblámpát. Látod? Máris jobban látjuk, merre megyünk.

A bőröndökért nyúlt, mire a fény egy pillanatra az ég felé szaladt, majd egy ügyetlen mozdulattal az ösvényre irányította a lámpát. A fénypászma megvilágította a dűnék közt kitaposott, göröngyös utat, amelyet szélfútta, durva fű szegélyezett.

– Na gyere, induljunk!

– Nem bírok menni, anya, fáradt vagyok! – motyogta Joshua a cipőjével kis köröket rajzolva a homokba.

– Tudom, kicsim, de ez már az utolsó szakasz. Ahogy odaérünk a kávézóhoz, készítek neked egy jó nagy bögre forró csokit tejszínhabbal meg pillecukorral, rendben?

– Oké.

– Ez az én fiam! – Pippa nekivágott a dűnének. Lassan, botladozva kapaszkodott felfelé az emelkedőn. Joshua a kabátujjába csimpaszkodott, a bőröndök kerekei pedig makacsul zörögve követték őket a homokban.

Ahogy felértek a dűne tetejére, a szél vadul az arcukba csapta a homokot. Pippa hunyorogva próbálta kikerülni a finom szemcséket, és közben arra gondolt, hogy nemsokára bent lesznek a meleg, barátságos kávézóban, amely gyerekkorának egyik legkedvesebb emléke volt. Hamarosan bebújhatnak a takaró alá, és holnap reggel kezdődhet a nagy kaland: felfedezik az új környéket, lesétálnak a partra, belemártják a lábukat a vízbe, játszanak egy kicsit, aztán megnézik Joshua új iskoláját.

Tudta, hogy a kávézó vezetése nem lesz sétagalopp. De a Mr. Bert éttermében végzett sokéves pincérkedés után, az ott ellesett apró trükkökkel felvértezve bízott magában. Menni fog, meg fogja csinálni. És itt, a tenger mellett az élet is könnyebb lesz – lassabb, nyugodtabb, emberibb, mint Londonban volt. Végre nemcsak túlélnek majd, hanem élnek is.

Pippa nagyot szippantott a sós levegőből, de azonnal köhögni is kezdett a finom homoktól. Igen, ezt legközelebb kihagyja. Mégis, ebben a pillanatban minden a helyére billent benne: a hideg szél az új élet ígéretét hozta. Felkapta a bőröndöket, és nekivágott az emelkedőnek, majd egy megtekeredett törzsű fa mellett leereszkedett a dűne másik oldalán, ismét a part felé.

– Már biztosan közel vagyunk, Joshie – mondta. Letette a bőröndöket, és a fia felé nyújtotta a kezét, hogy lesegítse a dűnéről. A telefon fényével körbeforogva megpillantott egy kissé megdőlt, kopott fatáblát a homokban, amelyről a szél és az idő már szinte teljesen lekoptatta a feliratot.

– Nézd csak, Joshie! Ott a tábla: TENGERPARTI KÁVÉZÓ! És ott az épület is!

Ott álltak ketten a szélben: Pippa a telefonját szorongatta, Joshua pedig szorosan hozzábújt. A szél vadul cibálta Pippa nedves haját, a tincsek az arcába csapódtak, de egyetlen mozdulattal félresimította őket.

Alig pár méterre tőlük ott állt a kicsi, zömök épület. Halványkék volt, pont olyan, ahogy Pippa emlékeiben élt, de az idő mostanra alaposan megviselte. Már messziről is látszott, hogy hosszú évek, talán évtizedek óta nem foglalkozott vele senki: a festék több helyen lekopott, máshol hosszú csíkokban hámlott a fapanelekről. A tengerre néző hatalmas ablakokat újságpapír borította, melynek a pereme megsárgult és felpöndörödött a naptól.

–Ez nem is olyan, mint ahogy mondtad – szólalt meg halkan Joshua, és a hangjában csalódottság csengett.

– Tényleg nem – válaszolta Pippa, és mosolyogni próbált. – Talán valami gond volt az ablakokkal. Gyere, menjünk be, nézzük meg közelebbről, jó?

Joshua bólintott. Pippa megragadta a bőröndök fogantyúját, és átráncigálta őket a homokon, majd fel a házat körülvevő, homokkal borított, szürke járólapokra. Már most tudta: másnap reggel seperhet, és valószínűleg utána is minden áldott nap. Örökös harc lesz ez a széllel.

A kis eresz alá behúzódva előkotorta a zsebéből a kulcsot, amit az ügyvéd küldött, és belehelyezte a zárba. A faajtó nagy nehezen engedett.

– Pfuj, mi ez a szag? – húzódott hátrébb Joshua, egyenesen vissza a szakadó esőbe.

– Csak egy kis dohszag – mondta Pippa, miközben végigtapogatta a falat. – Várj, megkeresem a villanykapcsolót. Már meg is van!

A mennyezeti neon pislogva életre kelt, és lassan feltárult a kávézó belseje. A piros műanyag asztalok a falhoz tolva álltak, a székek ingatag toronyban egymásra pakolva. A fekete-fehér kockás padlót vastag porréteg fedte, a pult végében pedig üres, átlátszó műanyag süteményesdobozok hevertek szanaszét – ugyanolyanok, mint amilyenekben valaha a házi sütik sorakoztak.

Most azonban, ahogy Pippa körbenézett, nehezen tudta felidézni a régi, forgalomtól nyüzsgő délutánokat. A hely inkább egy elhagyott filmforgatás díszletének tűnt, vagy egy szellemváros kávézójának, amit évekkel ezelőtt magára hagytak

– Pfuj… – húzta el a száját Joshua, és szorosabban odasimult az anyjához.

– Látszik, hogy már jó ideje nem járt itt senki, igaz, kicsim? – szólalt meg Pippa halkan.

Joshua némán megrázta a fejét.

– Sebaj – folytatta Pippa, bár a hangja egy pillanatra elakadt. – Hamarosan újra élet költözik ide, majd meglátod. Na gyere, nézzük meg a fenti lakást! A táskákat addig hagyjuk itt.

Levett egy széket a pult mellett álló asztalról, és rápakolta a csomagokat. Megmozgatta elgémberedett csuklóját, és a farmerjába törölte a poros kezét. – Na gyere!

Megkerülték a pultot, és megálltak egy halványkék ajtónál. Pippába hirtelen bevillant egy régi emlék: Kathryn néni nevetve lép be ezen az ajtón, felkíséri őket, és megmutatja a szobájukat, ahol a nyaralás alatt laknak majd.

Elővette a kulcsot, amin a címke állt: „Lakás – Tengerparti Kávézó”. A zárba illesztette, és kitárta az ajtót. A dohszag még erősebben csapta meg az orrát.

– Én nem megyek előre… – suttogta Joshua, és az anyja mögé bújt.

– Jól van, kicsim – mondta Pippa halkan. Végigtapogatta a falat, míg végül megtalálta a kapcsolót. A következő pillanatban tompa, sárgás fény árasztotta el a kis előteret, megvilágítva a mustársárga falakat és a kopott, virágmintás, barna szőnyeget, ami a lakáshoz vezető lépcsőt borította.

Felértek a lépcső tetejére, ahol egy újabb ajtó várta őket, amit a falakkal harmonizáló, sötét mustárszínre mázoltak. Beléptek a nappaliba. A sárga-barna virágmintás tapéta láttán Pippát megrohanták az emlékek: kislányként az ujjával követte a falon kúszó indákat. A szobában egy barna kanapé és egy hozzáillő fotel állt, közöttük sötétbarna szőnyeg terült el. A szemközti falnál egy hetvenes éveket idéző, szögletes komód terpeszkedett, tetején apró porcelánházikók és szélmalmok sorakoztak, mintha egy miniatűr falu költözött volna oda. A sarokban egy régi, doboz formájú tévé trónolt egy ormótlan állványon.

* * *

Pippa lesietett a lépcsőn. Nem akarta sokáig egyedül hagyni Joshuát, mert sejtette, hogy mennyire nyugtalan lehet ebben az idegen lakásban. Belökte a kávézó ajtaját, és már nyúlt is a táskákért, de félúton megtorpant. Az egyik kezében már a szatyrokat, a másikban a bőrönd fogantyúját szorongatta, amikor hirtelen beléhasított a gondolat, hogy talán mégsem zárta be a bejárati ajtót. Bármennyire idillinek is tűnt a tengerparti élet, mégiscsak egy ismeretlen faluban vannak, kettesben, a parton, távol mindenkitől.

Ahogy a sötét padlón lépkedett, hirtelen megállt. A szél és az eső dühödt zaja betöltötte a helyiséget, csakhogy most egy másféle hang is megütötte a fülét. Csepp… csepp… csepp. A zaj visszhangot vetett a helyiségben, és túlságosan is közelről érkezett.

– Anya, jössz már? – hallatszott Joshua hangja odafentről bizonytalanul, szinte félve.

– Máris, kicsim.

Ahogy Pippa az ajtóhoz közeledett, a csöpögés egyre hangosabb lett. Talán mégis kintről jön?

– Ne már… – szisszent fel, amikor egy hideg, nedves pötty a fejére pottyant. Felnyúlt, végighúzta a tenyerét sötét haján, majd hátrahajtotta a fejét, hogy jobban lássa a mennyezetet. – Szuper. Egyszerűen szuper.

A krémszínű plafonon egy hatalmas, félméteres vízfolt púposodott: a közepéről lustán formálódó vízcseppek hullottak alá, egyre terebélyesedő tócsát rajzolva a padlóra. Pippa megrázta a fejét. Hogyhogy nem vette ezt észre korábban? Valószínűleg túlságosan is lefoglalta a felismerés, hogy a kávézó már hónapok, talán évek óta zárva van, és itt áll némán, magára hagyva.

* * *

Fent, a nappali sarkában halomba rakott bőröndök és szatyrok között Pippa körbejárta a kis lakást, miközben a plafont fürkészte, hogy nem csöpög-e valahol víz a tetőről, ami aztán leszivároghat a kávézóba. De a mennyezet hibátlan volt, sehol egy folt, se egy repedés. Valószínűleg a kis főzőfülkéből vagy az avokádózöld fürdőszobából jöhetett a baj. Megvonta a vállát. Legalább sikerült lokalizálni a problémát, és ami a legfontosabb, a tető rendben van.

3

– Anya, jól csinálom? – kérdezte Joshua, és felnézett a konyhaszekrényből, ahová épp a tányérokat pakolta.

– Mutasd csak! Igen, nagyon ügyes vagy, Joshie. Tessék, itt a következő – mondta Pippa. Letörölte a királykék tányért a kockás konyharuhával, majd átadta a fiának.

Aztán visszasüllyesztette kicserepesedett kezét a forró mosogatóvízbe. Már majdnem végeztek, ketten együtt három szekrényre való lábast, tányért és tálat mosogattak el és pakoltak a helyükre. Pippa időközben már meg is rendelte a helyi boltból mindazt, ami a kávéhoz, teához meg néhány egyszerű szendvicshez kell. Elmosolyodott. Már alig várta, hogy új étlapot tervezhessen, bár annak még nem jött el az ideje. Először újra ki kell nyitni a kávézót, vissza kell csábítani a vendégeket. Minél hamarabb kinyit, akár egy egyszerű kínálattal is, annál hamarabb kezd majd befolyni némi pénz.