Gyovai Helén

Ó, azok az olasz

szerelmesek!

LEGENDÁS PÁROK,

ÖRÖK ROMÁNCOK

Szöveg © Gyovai Helén, 2026

Kiadás © Ezeregy Könyvkiadó, 2026

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben,

sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Megjelent az Ezeregy Könyvkiadó gondozásában 2026-ban.

www.ezeregykiado.hu

Felelős kiadó: Lekli Medárd ügyvezető

Felelős szerkesztő: Baranyi Vivien

Szerkesztette: Csaba Orsolya

Borítótervező: Müller Péter

Tördelte: Pézsa Sarolta

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-7014-06-0

ELŐSZÓ

Miért éppen az olaszok?

Évek, sőt – jaj, kimondani is rettenet – majdnem évtizedek óta egy olasz férfi mellett ébredek reggelente. A barátnőimet (olaszokat és néhány magyart egyaránt) szintén olasz férfiak kergetik az őrületbe vagy kísérik végig a Paradicsomon, attól függően, hogy épp milyen a csillagok állása.

Akadt nekem is olasz diákszerelmem, nyaralás alatti tengerparti románcom, óriási lánggal lobbanó és a pokol mélyére taszító olasz pasim. Szóval tinikorom óta azt súgja nekem az univerzum, hogy higgyek a közhelyeknek, több millió ember nem tévedhet, ha az olasz férfi a latin lover prototípusa, az olasz városok a szerelmes történetek tökéletes díszletei, az olasz nők pedig tűzrőlpattant szeretők.

Így aztán elkezdtem tudatosabban megfigyelni úgy általában az olasz kapcsolatokat, nem csak a saját, néha ajtócsapkodós, máskor tenyéren hordozós házasságomat. Szerettem volna kicsit mélyebben bepillantani a híres olasz szerelmespárok életének ismert és kevésbé ismert fejezeteibe. Hogyan vált az olasz férfiakból a tipikus forróvérű szerető figurája? Hogy szeretnek az olaszok? Mi az oka annak, hogy az olasz szerelmek gyakran olyanok, mintha egy-egy romantikus filmdráma forgatókönyve szolgáltatná hozzájuk az alapot?

Miközben a legendás olasz szerelmek titkait kerestem, rá kellett jönnöm, hogy itt is ugyanolyan gyakoriak a homokszemek a gépezetben, mint bárhol máshol, és az óriási szerelmeknek bizony itt is ugyanúgy óriási akadályokkal kell szembenézniük. Hatalmi kérdések, politika, sőt, akár jogszabályok is útját állhatják a románcnak…

A párosok, akikről ebben a könyvben olvashattok, nem a fantáziám, hanem a való élet szülöttei. A könyv reményeim szerint mégsem egy száraz életrajzi lexikon. Ha ilyesmire vágytok, inkább a levéltárakban, tudományos kiadványok lapjain keresgéljetek. Ide inkább akkor gyertek, ha szeretnétek bekukucskálni a behúzott függönyök mögé, megérteni, hogyan működtek vagy hogyan nem működtek ezek a kapcsolatok. Ne doktori disszertációt várjatok tőlem történelemtudományból, inkább meséket a szerelemről – olasz módra.

Isten hozott benneteket az olasz művészet, politika, történelem és szórakoztatóipar legendás párjainak világában! Derítsük ki, hogy tényleg szenvedélyesebben szeretnek-e, és hogy az itáliai szerelmesek valóban kiérdemlik-e azt a globális hírnevet, amit az évezredek során kivívtak maguknak.

Andiamo! Indulás!

Gyovai Helén

Olaszmamma

TARTALOM

Örökké együtt

A valdarói szerelmesek

II. Viktor Emánuel és Szép Rosina

Savoyai Viktor Emánuel és Marina Doria

Sophia Loren és Carlo Ponti

Vanessa Redgrave és Franco Nero

Szerelem a valóságon túl

Dante Alighieri és Beatrice

Petrarca és Laura

Szerelem a birodalomban

Kleopátra és Marcus Antonius

Augustus császár és Livia Drusilla

Hunyadi Mátyás és Nápolyi Beatrix

Szövetségesek

Lucrezia Borgia és Alfonso d’Este

Anita és Giuseppe Garibaldi

Giuseppe Verdi és Giuseppina Strepponi

Marcello Mastroianni és Catherine Deneuve

Fabrizio De André és Dori Ghezzi

Múzsák

Raffaello Sanzio és a Fornarina

Michelangelo és Vittoria Colonna

Giulietta Masina és Federico Fellini

Roberto Rossellini és Ingrid Bergman

Al Bano és Romina Power

Eros Ramazzotti és Michelle Hunziker

Kegyetlen szerelem

Benito Mussolini és Rachele Guidi

Giacomo Puccini és Elvira Bonturi

Eleonora Duse és Gabriele D’Annunzio

Amedeo Modigliani és Jeanne Hébuterne

Luigi Pirandello és Antonietta Portulano

Született nőcsábászok

Giacomo Casanova és Henriette

Silvio Berlusconi nőügyei

ÖRÖKKÉ EGYÜTT

VELÜK KEZDŐDÖTT MINDEN

A valdarói szerelmesek halhatatlan ölelése

Amikor kutatni kezdtem a leghíresebb olasz szerelmespárok után, eleinte nem tudtam, hogy meddig is kell majd visszanyúlnom a történelemben, amíg rábukkanok a legelső igazán legendás párra. Gondoltam, hogy majd egy lebilincselő római kori szerelemmel nyitok – aztán hirtelen azt vettem észre, hogy már több mint ötezer évet ugrottam vissza az időben.

A történelem legendás szerelmeseit, például Trisztánt és Izoldát, Helénát és Pariszt vagy Antoniust és Kleopátrát mindenki ismeri. A romantika VIP-listájának elején szerepelnek, emléküket évszázadok óta regények, festmények, versek és drámák őrzik, történeteiket szorgos kutatók gondosan tanulmányozzák és csiszolgatják mind a mai napig.

A valdarói szerelmesekről nem maradtak fenn legendák, balladák, költemények, sőt, filmek sem születtek róluk. Sztorijukat régészek és történészek bontották ki a föld mélyéről, agyagból és földből születtek újjá. Róluk a sírjuk mesél; egy, az ölelésüket egészen a 21. századig megőrző sír.

2007-ben, egy Mantova melletti ásatáson dolgozó régészek egy sírra bukkantak. Ebben alapvetően semmi szenzáció nincs, hiszen az életben az egyetlen biztos dolog a halál, és az emberek mindig is temetkeztek. Ahol feltárás zajlik, ott előbb-utóbb felszínre kerül néhány csont. Ahogy a mantovai régészek lassacskán lesepregették a porrétegeket a parcelláról, úgy rajzolódott ki szemük előtt egy egészen különleges lelet. A sírban nem egy ember feküdt, hanem egy pár. Egy férfi és egy nő, egymással szemben, karjaikkal és lábaikkal szorosan egymásba fonódva. Úgy tűnt, mintha a föld pillanatképet készített volna kettejük utolsó momentumairól.

Akkor már több mint hat évezrede pihentek egymás karjában, ebben az örökkévalóságnak szánt ölelésben. A csontok kompozíciójának tökéletessége egészen festményszerűvé tette a látványt. Abban a történelmi korszakban, amelyben a valdarói szerelmesek éltek, a halottakat külön sírokban temették. Ez a sír az egyetlen kettős temetkezési hely az újkőkorszakból egész Észak-Olaszországban. Másik olyan sírról pedig nem is tudni, ahol a maradványok így kapcsolódnának össze. Lehet ez véletlen? Mi ez, ha nem a romantika netovábbja?

Nem sokat tudunk a valdarói szerelmespárról, annyit azonban kiderítettek a szakemberek, hogy a bal oldalon egy tizennyolc–huszonkét év közötti fiú, a jobbon pedig egy nagyjából tizenhat–húsz éves lány fekszik. Törött csontjaik nem voltak, porhüvelyükön nem találtak erőszakra utaló nyomot – haláluk pontos oka máig rejtély. Korukra a fogsoruk állapotából következtettek, ahogy arra is, hogy kis korukban valószínűleg sokat éheztek.

Az biztosnak tűnik, hogy egyszerre, vagy csak nagyon kis különbséggel hunytak el, máskülönben a hullamerevség nem tette volna lehetővé a végtagok fonatszerű összekapcsolódását. Az is valószínűsíthető, hogy mindkét testet eredetileg halotti lepelbe burkolták, amelynek lebomlása után már semmi nem maradt, ami elválasztotta volna egymástól a szerelmeseket.

A sírból a fiú mellől előkerült egy élezett kődarab és egy kovakőből készült kés, a lány oldaláról pedig egy nyílhegy. A jelek arra engednek következtetni, hogy a fiú halálát követően a családjaik döntést hoztak: a lánynak fel kell áldoznia magát, hogy a lelkük együtt indulhasson a túlvilágra. A testek összefonódó pozíciója is arra utalhat, hogy a hozzátartozók együtt akarták tudni a két fiatalt az örökkévalóságban is.

Valdaro szerelmesei nem beszélnek, és írásos források sem maradtak fenn róluk. De odalent, a mélyben együtt átvészeltek háborúkat, békeidőt, birodalmak felemelkedését és bukását, természeti katasztrófákat, dicsőséges momentumokat egyaránt.

A leletek felfedezése hatalmas érzelmi hullámokat vert Észak-Olaszországban. Az ásatást vezető régész, Elena Menotti például nem adott engedélyt arra, hogy a csontvázakat a szokásos módon, külön-külön vizsgálják meg. „Ha hatezer évig nem engedték el egymást, biztosan nem mi leszünk azok, akik elszakítják őket” – mondta. Ezért a teljes sírhelyet, földdel együtt emelték ki a markolók, és egy üvegtékába zárva szállították el a mantovai Régészeti Múzeumba. Azt is mondhatnánk, hogy nem is csontokat mozdítottak el, hanem az örökkévalóság egy darabját pakolták fel a teherautó platójára.

Így aztán a valdarói pár ma is ugyanabban a földben fekszik, amelyben egykor eltemették. A látogatók pedig némán, megilletődve állnak előttük és az általuk képviselt, évezredeken átívelő szerelem előtt.

Vajon boldog volt ez a szerelem, vagy tragikus? Önként mentek együtt a halálba? Egyáltalán: ha rajtuk múlt volna, szerettek volna közös sírban nyugodni?

Ezekre a kérdésekre természetesen soha nem fogunk választ kapni. Történetük szépsége éppen abban rejlik, hogy gondolkodásra késztet minket, a képzeletünkre bízza a „megoldást”.

Egy azonban biztos: a szerelmük örök.