részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Charlotte Jacobi: Die Douglas-Schwestern: Das Paradies der Düfte (Die Parfümerie 2)

Copyright © 2022 Piper Verlag GmbH, München/Berlin.
All rights reserved.

borítóterv © Johannes Wiebel | punchdesign

Hungarian translation © Győri Hanna és Kosztolanczi Krisztina, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 41 0

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Papp Diána
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

A legfontosabb szereplők áttekintése

Harders család

Catharine Hertha Marie Johanna Harders

(Hamburg, 1900. november 20.), parfümárus

Alma Lucie Thea Harders

(Hamburg, 1905. január 19.), parfümárus, Hertha húga

Johannes Harders (Kellinghusen, Steinburg körzet, 1871. szeptember 10.), festőművész

Helene Harders, született Franzen

(Altona, 1875. február 23.), művészetiszalon-szervező

Carstens család

Maria Margarethe „Marie” Carstens (Kellinghusen, 1876. augusztus 1.) parfümériatulajdonos

Anna Dorothea Carstens (Kellinghusen, 1879. szeptember 26.), Marie húga, parfümériatulajdonos

Julius Christian Karstadt (Drezda, 1885. május 12.), cégvezető, Anna jegyese

Odile Carstens, született Dubois (Strasbourg, 1861. május 12.), a Carstens nővérek nevelőanyja

Schalt család

Eugenie Anna Schalt (Danzig, 1897. május 6.), eladó

Adolf Hermann Schalt (születési hely és idő ismeretlen), Eugenie apja, cipész, danzigi lakos

Emilie Albertine Schalt, született Roesler, (születési hely és idő ismeretlen), Eugenie anyja

Lambert család

Pauline Lambert, született Dumas (Grasse, 1854. július 28.), nyugdíjas parfümériatulajdonos

Bernadette Dumas, született Coquard (Grasse, 1838. augusztus 15. – Grasse, 1880. szeptember 1.), Pauline édesanyja

Philippe Lambert (Grasse, 1872. július 14.), könyvkötő, Pauline fia

Alexandre Lambert (Grasse, 1848. november 7.), újságíró, Pauline volt férje

Marcel Lambert (Grasse, 1864. január 20.), Pauline volt férjének unokaöccse

Berta Edith Kolbe, született Krekeler (Höxter, 1880. augusztus 26.), szappangyáros, Marcel élettársa

Jakob Silberstein (Grasse, 1858. március 1.), zongorista, Pauline volt szeretője

Wang család

Wang Anjing (Kuangtung tartomány, Kanton kikötőváros, 1901. január 29.), a Hapag fordítója, szakács

Wang Rulan (Kuangtung tartomány, Kanton kikötőváros, 1899. október 11.), masszőr, Anjing nővére

Wang Xuli (Kuangtung tartomány, Kanton kikötőváros, 1855. november 29.), könyvárus, Anjing nagybátyja

Berlin

Elise Charlotte Marie „Liselotte” Nagelschmidt, született Peter (Belgard/Bialogard, Nyugat-Poroszország, 1887. augusztus 9.), kozmetikai cikkek gyártója és az Elise Bock Kft. szépségtanácsadója

Elise Bock, született Heidecke (Gröningen, Oschersleben járás, 1866. február 23.), az Elise Bock Modern Pipereművészet alapítója

Ludwig Scherk (1880. május 1.), illatszer-kereskedő

Alice Scherk, született Carsch (1888. február 11.), Ludwig felesége, énekművész

Walter Scherk (1913. március 8.), idősebb fiuk

Fritz Scherk (1918. február 26.), fiatalabb fiuk

Marta Ginschor (1897), a Scherk cég szállítmányozási munkatársa

New York

Karl Vollmoeller, valójában Karl Gustav Vollmöller (Stuttgart, 1878. május 7.), író, mecénás

Anna May Wong (Los Angeles, Kalifornia, 1905. január 3., Wong Liu-Tsong néven), amerikai színésznő

Josephine Baker (St. Louis, Missouri, 1906. június 3., Freda Josephine McDonald néven), táncosnő

Emma Arévalo, született Wenz (Hamburg, 1902. március 30.), Arévaló kapitány felesége

Javier Esteban Arévalo kapitány (Iquique, Chile, 1864. november 27.), salétrombáró

További szereplők

Franz Georg Mülder (Schüttdorf, 1899. december 19.), könyvelő

Wilhelm „Willi” Baumann (Altona, 1897. december 4.), kertész

Elisabeth Henriette „Henny” Henckel (Billwärder an der Bille, 1878. szeptember 18.), franciatanár

Emil von Seggern (Oldenburg, 1885. október 7.), főbérlő, a Krupp vállalat középvezetője

Robert Bethge (Wanne, 1898. június 24.), segédrendőr

Knuth Fedder (Altona, 1875. szeptember 5.), főtörzsőrmester

Uwe Hauer (Wansbeck, 1874. július 22.), matróz

Hinnerk Carlos Nieland (Schleswig, 1895. május 28.), hajózási vállalkozó

Wilhelm „Willy” Brix, más néven Håkon William Heger (Rüde bei Glücksburg, 1895. január 25.), a Hinnerk cég vezetője

Eugène Fuchs (Ecully, 1861. október 6.), jegyző

Miklós „Niki” László, született Nicholaus Leitner (Budapest, 1903. május 20.), drámaíró

Fritz von der Höh (Wanne, 1896. június 5.), a birodalmi vasutak mozdonyvezető-tanulója

Arnold Friedrich Georg Diestel (Valparaíso, Chile, 1857. március 2.), szenátor, Hamburg első polgármestere

Clara Luise Marie Emma Sophie Claudine Mathilde Castell-Rüdenhausen grófnő (Sutten, 1861. október 15.)

Anna Magdalena „Marlene” Kleinert, született Sutor (Regensburg, 1878. július 22.), a lübecki nyomozóiroda tulajdonosa

Prológus
1876

Narancsillat!

Elsőként ez csapta meg Pauline Lambert, született Dumas orrát. A fejillat mindig valami intenzíven illatozó, gyorsan tovaszálló anyag, jól tudta ezt a huszonkét éves, fehér nyári ruhát viselő hölgy. Gyakran könnyű, citrusos aromája van, mint a grépfrút vagy a mandarin, a bergamott vagy más gyümölcsös-édes illat. A parfümök különböző illatrétegekből állnak, melyek csak bizonyos idő alatt bontakoznak ki teljesen. Minden egyes fázis legalább öt összetevőből áll, így egy parfümnek legalább tizenöt összetevője van.

– Általában a fejillat dönti el, hogy a parfüm megfelel-e az egyéni ízlésünknek vagy sem – idézte a lány a mentora, az öreg parfümkészítő, Monsieur Gaillard szavait. Pauline a direkt e célra beszerzett jegyzetfüzetébe felvéste a mester minden szavát, amit az évek során a parfümkészítésről mondott.

Aznap a megtermett agg úr az eladópultja mögött ült, szemben a karcsú, lenszőke kontyos nővel, aki négyéves fiát, Philippe-t is magával hozta. Gaillard már évtizedek óta itt árulta a saját készítésű szappanjait és parfümjeit. Művészien elrendezett szárítottvirág-csokrokat is kínált. Pauline kisgyerek kora óta csodálta, és bevásárlás után gyakran megállt kicsit még csevegni a szinte vak parfümkészítővel.

A nő lehunyta a szemét, miközben a piros, csigaház alakú üvegcsébe szippantott. Fejben végigvette az illatok sorát, Monsieur Gaillard szavai szerint, épp, ahogy a jegyzetfüzetébe felírta. A fejillatot a szívillat követte. Ez a középső illat csak akkor érvényesült, ha már az első tovaszállt. Intenzív illata adta meg a parfüm valódi karakterét. Gyakran gyümölcsös illatanyagok alkották, például alma, málna, szilva vagy kókusz. A virágillatok is kiválóan megfeleltek szívillatnak, tanulta Pauline. „Az illatok a virágok érzelmei” – írta egyszer egy német költő Monsieur Gaillard szerint. De most valami mást érzett.

– Barack?

Az öreg elégedetten bólintott, és Pauline kisfiának, Phillipe-nek is odatartotta az üvegcsét, de az csak elhúzta az orrát.

– Büdös – mondta.

Az anyja kínosan érezte magát, de a parfümkészítő nevetett.

– Egy gyereknek ezek túl erős illatok – magyarázta. – És az alapillat? – kérdezte Pauline-t.

A lány tudta, hogy az alapillat az illatsor lezárása, és akkor is megmarad, ha a fej- és szívillat már elillant. Általában erősen illatos olajok alkotják. Különösen erős a pacsuli és a vanília szaga. De a csiga formájú üvegcse esetében más alapot ismert fel: jázmin. Az összetevők beszerzése nemcsak fáradságos munka volt, de nagyon drága is. Egy liter értékes jázminolajhoz egy tonna virágra volt szükség. Ezért olyan drágák az értékes, sokáig megmaradó parfümök – és ezért nem engedhette meg magának Pauline, hogy vásároljon is.

Mélységesen sajnálta, nemcsak azért, mert rögtön megszerette ezt a parfümöt, hanem azért is, mert ezzel is szívesen bebizonyította volna az öreg Monsieur Gaillardnak, hogy mennyire csodálja a legújabb kreálmányát is.

– Isteni illata van! – mondta rajongva, miután kinyitotta a szemét, és hunyorogva elnézett a grasse-i piactér felett a kora reggeli napsütésbe. – Sajnos a férjem megtiltotta, hogy a legszükségesebb élelmiszereken, no meg a szivarján kívül mást vegyek – tette hozzá sajnálkozva.

Hát igen, Alexandre, a házastársa szigorú volt. Újságíró, aki elsősorban a Journal de Grasse et de l’arrondissement című hetilapnak dolgozott. Pauline apja hat éve esett el a német–francia háborúban, a lány mélyen gyászolta, és boldog volt, hogy az eleinte oly gáláns Alexandre Lambert eltereli a figyelmet a veszteségről. A férfi ugyanabban a házban lakott családjával a tetőtérben, ahol ő. Gyakorlott nőcsábásznak bizonyult – Pauline véletlenül terhes lett tőle, és össze kellett házasodniuk. Túl későn ismerte ki Alexandre valódi jellemét. Az esküvő után arra kényszerítette, hogy kora reggeltől késő estig szolgálja. Pauline anyját, aki az apa halála óta depresszióba esett, teljesen lefoglalta a lány hét testvére, akiket segítség nélkül nevelt. Nem sokkal a férje elhunyta előtt lett Bernadette Dumas, született Coquard hetedik és utolsó alkalommal terhes. Így aztán Pauline legkisebb húgai, egy ikerpár, még csak ötévesek voltak. Pauline majd szétszakadt, hogy Alexandre követeléseinek és nagy családja szükségleteinek is megfeleljen.

– Maman, ugye mindjárt indulunk haza? – nyafogott a fia, Philippe, aki láthatóan unta a piacozást.

– Előbb még egy ajándékot szeretnék adni édesanyádnak – felelt neki Monsieur Gaillard, és ismét átnyújtotta (immár becsukva) a piros, csigaház alakú üvegcsét. – Boldog születésnapot!

– Még emlékszik, hogy ma van? – csodálkozott a fiatalasszony.

Alexandre, a férje, nem is gratulált neki aznap reggel. A nő nem tudta, hogy elfelejtette, vagy csak rosszkedve volt, mint oly gyakran reggelenként, és sokszor tulajdonképp egész nap.

– Maman huszonkettő, és én jövőre már ötéves leszek – mesélte a kisfiú az idős parfümkészítőnek.

Az asszony szeretettel megsimogatta a kicsi szalmaszőke kobakját. Tényleg csak miatta tartott még ki az ura mellett. Aztán a napfényben vörösen megcsillanó üvegcsével a kezében visszafordult Monsieur Gaillardhoz:

– Nem fogadhatom el.

– Dehogynem, személyesen önnek állítottam össze ezt az illatot – ellenkezett a parfümkészítő. – Tavaly saját magának vette meg a születésnapi csokrát, pontosan emlékszem.

Ezt bizony Pauline sem felejtette el – különösen mivel Alexandre este tombolt a csokorra kiadott pénz miatt.

– Ezerszer köszönöm, Monsieur Gaillard, novemberben a születésnapján meghálálom – felelte meghatottan Pauline, és Aubry, a gyümölcsárus felé pillantott, ahol két ötéves húga és hatéves öccse tágra nyílt szemmel bámult egy hatalmas kupac sötétvörös cseresznyét.

– Jeanne, Marion, Claude, gyertek! Cigarettát kell vennünk Alexandre bácsinak.

– Annyira finom lehet a cseresznye! – nézett fel rá könyörgően Marion.

– Nincs rá pénzünk – ismételte meg a bátyja, Claude a mondatot, amit oly gyakran hallott a felnőttektől otthon, Pauline legnagyobb bánatára.

Monsieur Gaillardtól gyorsabban búcsút kellett vennie, mint szerette volna, mert ahogy a toronyórára pillantott, megállapította, hogy máris túl sokáig időzött a piacon. A következő pillanatban pedig ijedten ráébredt, hogy még később fog hazaérni, mint remélte: „Betegség miatt zárva” – állt egy cédulán Fournier dohánykereskedő boltjának ajtaján.

Máshol kell hát Alexandre szivarját beszereznie.

– Gyertek, gyerekek, elmegyünk a Rue Amiral de Grasse-ra!

Abban az utcában is volt egy dohánybolt, ahol tartottak kubai Romeo y Julietát, a férje kedvencét.

Útközben hirtelen megütötte a fülét a Les temps des cerises dallama, ami már jó tíz éve népszerű volt. Fiatalos férfihang énekelt zongorakísérettel a cseresznyéről – épp most. A húgainak bizonyára megint eszébe jut a csábító, sötétvörös gyümölcs a piacról.

Az üresen álló kis bolt, melynek nyitott ajtaján kiáradt a muzsika, furcsa vonzerővel hatott Pauline-ra. Mindkét kirakatban hangszerek pompáztak egykor – tudta, hogy az idős kotta- és hangszerkereskedő, Silberstein úr húsvét környékén meghalt; látta a gyászjelentést az újságban. Ki játszhat vajon a zongoráján?

– Szép ez a cseresznyés dal – suttogta Philippe az anyukájának.

Még mielőtt válaszolhatott volna, a gyerek egyszerűen elfutott a muzsika irányába.

Hiába hívta, nem fogadott szót, így kénytelen-kelletlen utána kellett iramodnia. Hasztalan kopogott a nyitott ajtón, nem felelt senki, az ének és a zongora hangja nyilván elnyomta a kopogását. Három kistestvére tétovázva követte az üzlethelyiségekbe.

Az éles provence-i napsütés után nagyon sötétnek tűnt a belső tér, eltartott egy pillanatig, míg Pauline szeme hozzászokott.

Hallotta, hogy abbamarad a zongorajáték és az ének, és egy férfihang mulatva kérdi:

– Te meg ki vagy, kisember?

– Én vagyok a Philippe Lambert – mutatkozott be a fia épp abban a pillanatban, amikor az anyja az egykori eladópult mellett belépett a váratlanul tágas és világos hátsó szobába. A szőke kisfiú egy zongora előtt állt, amelynél egy inas fiatalember ült szandálban, vászonnadrágban és fehér ingben. Rakoncátlan sötét tincsei mosolygó arcába hulltak, míg a kislegény magyarázott. – Tetszik a cseresznyés dalod.

Ekkor vette észre a férfi Pauline-t.

– Jó napot, elnézést kérek – szólt sietve a fiatalasszony, és érezte, hogy a zongorista sötét szemével rajongva végigméri. – A fiam csak úgy iderohant.

– Bóknak veszem – felelte a zongorista, és felállt, hogy kezet nyújtson. – Az énekem menekülésre is ingerelhette volna.

– Pauline Lambert – mutatkozott be az asszony kapkodva.

– Jakob Silberstein – felelte a férfi.

– Silberstein? Akkor a hangszerkereskedő…?

– A nagyapám volt, igen – erősítette meg sejtését a férfi.

– Ó! Részvétem.

Ekkor az ikrek és Claude is beléptek Pauline mögött a szobába.

Jakob csodálkozva nézte a három kicsit.

– Ezek is az ön gyermekei?

A nő mulatva megrázta a fejét.

– Nem, ők a kistestvéreim. Nyolcan vagyunk.

A fiatal zongorista óvatosan az egykori eladótérbe pillantott.

– A többiek is jönnek még?

Erre már a fiatalasszony önkéntelenül elnevette magát.

– Nem, ne féljen, ma csak öten voltunk a piacon. És most még el kell mennünk Marais dohánykereskedőhöz.

– Ó, ha szabad, elkísérném – ajánlotta fel a férfi. – Úgyis akartam venni egy újságot, mert feladtam egy hirdetést, miszerint eladó a bolt. Meglátjuk, milyen eredménnyel.

Amikor a gyerekekkel együtt elhagyták az egykori üzletet, és elindultak a dohánybolt felé, Pauline még egyszer visszafordult.

– Milyen kár érte! – mondta sajnálkozva.

– Nekem is hiányozni fog – vallotta be Jakob. – Főképp mert a szüleimnél nem fér el a zongora. Ami nagy kár. Grand-père tanított meg rajta játszani. Ma pedig már én is oktatok.

– Akkor a hangszert eladja a bolttal együtt? – kérdezett vissza Pauline.

Jakob bólintott.

– Remélem. Bárcsak olyasvalaki venné meg a helyet, aki meg tudja becsülni a zongorát is, és otthont nyújt neki!

– Én megbecsülném – mondta Pauline. – Mindig arról álmodtam, hogy legyen egy saját boltom. Parfümbolt. Magam készíteném a parfümöt. De még annyi pénzem sincs, hogy a gyerekeknek cseresznyét vegyek.

– Én is szívesen megtartanám a bolthelyiséget – vallotta be fájdalmasan Jakob. – Amíg ott lehetek, mintha nagypapa még nem távozott volna el teljesen. De a szüleim fejben már elköltötték az eladásból befolyó pénzt – többszörösen is.

Időközben megérkeztek a dohánybolthoz. Jakob vett egy újságot az idős Maraisnál, Pauline pedig szivart az urának.

A bolt előtt a férfi fellapozta az apróhirdetések oldalát, és megtalálta a sajátját. Pauline kérdőn nézett rá.

– Minden rendben van?

A férfi komolyan bólintott.

– Itt áll feketén-fehéren: egy emlékkel kevesebb.

– Talán nem is ott van most a nagyapja – mondta Pauline, és az utca túlsó végén álló üres boltra mutatott, aztán gyengéden Jakob bal mellére helyezte az ujját –, hanem itt.

– Ön nagyon kedves – mondta a férfi fátyolos hangon. – Remélem, még találkozunk.

A nő közben észrevette, hogy Jakob a bolt apróhirdetése alatt egy másikat is feladott, amelyben zongoraórákat kínál.

– Mindig is szerettem volna megtanulni játszani – mesélte Pauline. – Amint lesz rá pénzem, jelentkezem önnél.

– Önnek… – kezdte Jakob, de akkor Philippe megrángatta az édesanyja karját.

– Maman, induljunk, a papa várja a szivart!

Sajnos igaza volt. Pauline búcsúzóul kezet nyújtott Jakobnak, és amikor a férfi megszorította a kezét, a nyári hőség ellenére libabőrös lett. A fiú még nála is fiatalabbnak látszott – és hiszen ő már házas! –, de tagadhatatlanul nagyon tetszett neki. Sajnos biztos lehetett benne, hogy soha többet nem látja viszont.

Tartalom

A legfontosabb szereplők áttekintése

Prológus, 1876

Első rész, 1920

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Második rész, 1922/1923 tél

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Harmadik rész, 1923 október/november

25

26

27

28

Negyedik rész, 1924 augusztus/szeptember

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Epilógus, 1925. június

A múlt nyomai

Köszönetnyilvánítás

Forrás- és irodalomjegyzék

Családregénysorozat
a Douglas parfümérialánc történetéről

A céget mindenki ismeri, de a történetét szinte senki.

Ez a történet éppoly ellenállhatatlan, mint egy finom illat. A parfüméria története bátor nőkről szól, akik kiálltak a saját szabad akaratuk mellett.

Aki ma betér egy Douglas-üzletbe, az eleganciára, luxusra, szépségre vágyik. Ezt keresték Anna és Maria Carstens is, amikor Hamburgban 1910-ben megnyitották az első Douglas-üzletet. Ahhoz azonban, hogy kettejük szívügyéből valóságos vállalatbirodalom nőjön ki, a két fiatal vállalkozónak sok akadályt le kellett küzdeniük – többek között családtagjaik ellenkezését is.

Először az Alster-parti várost hódították meg, aztán egész Németországot. Könyvsiker a Douglas-nővérek huszadik századi diadalútjáról.

Egy csodálatos illat bárkinek megváltoztathatja az életét, egy illat iránti rajongás pedig az egész huszadik századot alakíthatja át: a Douglas-nővérek nemcsak vállalkozóként tettek hatalmasat, de azt is bebizonyították, hogy az illatok és illatszerek bizony megváltoztathatják az egész huszadik századi női imázst.

A CHARLOTTE JACOBI álnév
az Eva-Maria Bast – Jørn Precht szerzőpárost fedi.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cinzel – SIL Open Font License
EB Garamond – SIL Open Font License
Lobster Two – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0