részlet

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Jennifer Egan: The Candy House
Scribner, New York, 2022

Copyright © 2022 Jennifer Egan
Hungarian translation © 2023 Farkas Krisztina
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Getty Image

ISBN 978 963 518 245 9

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Túry Melinda
Szerkesztette Orosz Anna
A szöveget gondozta Tóth Andrea
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Írócsoportomnak –

szerző- és honfitársaimnak:

Ruth Danonnak

Lisa Fugardnak

Melissa Maxwellnek

David Rosenstocknak

Elizabeth Tippensnek

Az agyunk tágabb, mint az ég,

Helyezz csak térbe tért,

Ez elnyeli a másikat,

S még te is beleférsz.

Emily Dickinson: 632. (részlet)
(Károlyi Amy fordítása)

…semmi sem elviselhetetlenebb, ha egyszer

birtokában vagyunk, mint a szabadság.

James Baldwin: Giovanni szobája
(László Balázs fordítása)

ÉPÜL

Az affinitás-bűbáj

1

– Van bennem egy vágy – mondta Bix az ágy mellett állva, miközben lefekvés előtti rituáléként kinyújtóztatta a vállát és a gerincét. − Hogy csak úgy beszélgessünk.

Lizzie, mellén legkisebb gyerekükkel, Gregoryval, a sötét fürtök fölött elkapta Bix tekintetét.

‒ Figyelek – mormolta.

Bix hosszan beszívta a levegőt.

– Nem is tudom… Nehéz.

Lizzie felült, Bix észrevette, hogy megijesztette. Gregory, aki levált a mellbimbóról, panaszosan felvisított.

– Mama! Nem érem el! – Nemrég töltötte be a hármat.

– El kell választanunk ezt a gyereket – morogta Bix.

– Nem! – tiltakozott Gregory élesen, és szemrehányó pillantást vetett Bixre. – Nem akarom.

Lizzie megadta magát a rángatásnak, és visszafeküdt Gregory mellé. Bix arra gondolt, négy gyerekük közül ennek az utolsónak a gyermekkora felesége cinkos közreműködésével egyenesen átnyúlik a felnőttkorba. Elnyújtózott mellettük, és nyugtalanul a felesége szemébe nézett.

– Mi a baj, szerelmem? – suttogta Lizzie.

– Semmi – hazudta Bix, mert a gond túl átható, túl amorf volt ahhoz, hogy el tudja magyarázni. Rögtön egy igaz állítással fejelte meg: − Folyton a keleti Hetedik utcára gondolok. Meg azokra a beszélgetésekre.

– Már megint – mondta Lizzie halkan.

– Már megint.

– De miért?

Bix nem tudta, miért, különösen mert a keleti Hetedik utcában csak fél füllel hallgatta, ahogy Lizzie meg a barátnői a fű gomolygó füstfelhőjében kiáltoznak egymásnak, mint az eltévedt túrázók a ködlepte völgyben: Miben különbözik a szerelem a testi vágytól? Létezik-e a gonosz? Bix félig már megírta a PhD-jét, mire Lizzie hozzáköltözött, és ezeken a beszélgetéseken már régen túl volt a középiskolában és a Pennen töltött első éveiben. Most azt az érzést illetően támadt nosztalgiája, ami akkor fogta el, amikor a SPARCstation számítógép előtt ülve – melyet modemmel a Viola Világhálóhoz kapcsoltak − meghallotta Lizzie-t és a barátnőit: azt a titkos, mámorító tudást illetően, hogy az a világ, melyet ezek az alsóévesek 1992-ben olyan lelkesen igyekeznek definiálni, hamarosan idejétmúlttá válik.

Gregory szopott. Lizzie elbóbiskolt.

– Beszélgethetünk? – erőltette Bix. – Beszélgethetünk úgy?

– Most? – Lizzie kimerültnek látszott. Bix szeme láttára hagyta el minden ereje. Bix tudta, hogy hatkor kel, hogy ellássa a gyerekeket, miközben ő meditál, majd elkezdi a telefonálást Ázsiába. Elöntötte a kétségbeesés. Kivel tudna olyan oldottan, nyitottan, diákosan beszélgetni, ahogy az egyetemen beszéltek az emberek? Akik a Mandalánál dolgoztak, mind megpróbáltak valahogy a kedvére tenni. Akik nem dolgoztak a Mandalánál, mögöttes szándékra, talán valami próbatételre gyanakodtak. Olyasmire, amelynek jutalma egy állás a Mandalánál! A szülei, a nővérei? Bix soha nem beszélgetett velük így, akármennyire szerette is őket.

Amikor Lizzie és Gregory már mélyen aludt, Bix a fiával a karjában végigment a folyosón, és berakta a kiságyba. Úgy döntött, hogy felöltözik, és elmegy otthonról. Tizenegy óra múlt. Az igazgatóság biztonsági előírásaival már az is ellenkezett, hogy bármely órában egyedül sétáljon New York utcáin, nemhogy sötétedés után, ezért lemondott a védjegyének számító jampiöltönyről, amit az imént vetett le (és amit azok a ska együttesek inspiráltak, melyekért középiskolás korában rajongott), meg a kis bőr puhakalapról is, amit azóta hordott, hogy tizenöt évvel ezelőtt lediplomázott a New York Egyetemen, mert enyhíteni akarta a furcsa meztelenségérzést, miután levágatta a rasztatincseit. Előásott a szekrényéből egy terepszínű katonai dzsekit meg egy pár kopott bakancsot, és fedetlen fővel kilépett a chelsea-i éjszakába, megborzongva a hideg szél érintésétől a fejbőrén – igaz, a feje búbján már kopaszodott. Már éppen be akart integetni a kamerába az őröknek, hogy engedjék vissza a kalapjáért, amikor észrevett egy utcai árust a Hetedik sugárút sarkán. Végigsétált a Huszonegyedik utcán a standig, és felpróbált egy fekete gyapjúsapkát, majd a bódé oldalára erősített kerek kis tükörben megnézte magát. A sapka kifejezetten hétköznapi külsőt kölcsönzött neki, még a saját szemében is. Az árus úgy fogadta el tőle az ötdollárost, mint bárki mástól, és az ügylet szertelen örömmel töltötte el Bixet. Hozzászokott, hogy felismerik, bárhová megy. A névtelenség új érzés volt.

Október eleje volt, hideg, pengeéles szél fújt. Bix a városból kifelé sétált a Hetedik sugárúton, és úgy tervezte, hogy néhány háztömb után visszafordul. De jólesett neki a séta a sötétben. Visszavitte a keleti Hetedik utca éveibe: azokba a kezdeti időkbe, amikor Lizzie szülei egy-egy éjszakára eljöttek látogatóba San Antonióból. Úgy tudták, hogy Lizzie a barátnőjével, az NYU-n szintén másodéves Sashával lakik együtt, aki azzal a manőverrel támasztotta alá e hitüket, hogy éppen a fürdőszobában mosta a ruháit aznap, amikor Lizzie szülei megnézték a lakást az őszi félév kezdetén. Lizzie olyan világban nőtt fel, amely nem vett tudomást a feketékről, azoktól eltekintve, akik a szülei golfklubjában szolgáltak fel, és cipelték a tagok golfütőit. Lizzie félt, hogy a szülei elborzadnának, ha megtudnák, hogy egy fekete fiúval él együtt, ezért első látogatásaik idejére száműzte Bixet az ágyukból, pedig a szülők egy belvárosi hotelben szálltak meg. Nem számított; úgyis rájönnének. Ezért hát Bix sétálgatott, időnként a mérnöki laborban hajtotta álomra a fejét, azzal az ürüggyel, hogy bent marad éjszakára dolgozni. A sétákat megőrizte a teste emlékezete: megmaradt utánuk a konok kényszer, hogy minden ellenérzése és kimerültsége dacára tovább gyalogoljon. Elfogta a rosszullét, ha belegondolt, hogy hajlandó volt ilyesmibe beletörődni – bár valami kozmikus mérlegen igazságosnak érezte, hogy ma Lizzie irányítja családi életük minden aspektusát, s ő kedve szerint dolgozhat és utazhat. Az a temérdek jó dolog, ami azóta történt vele, mintha kárpótolná azokért a sétákért. Mégis miért? Tényleg olyan jó volt a szex? (Hát, igen.) Olyan mélyen volt az önértékelése, hogy tiltakozás nélkül elviselte fehér barátnője mágikus gondolkodását? Vagy élvezte, hogy ő Lizzie bűnös titka?

A fentiek egyike sem igaz. Bix belenyugvását és kitartását Víziójának igézete táplálta, mely hipnotikus fénnyel égett a kimerítő száműzetés éjszakáin. Lizzie és barátnői 1992-ben nemigen tudták, mi az internet, Bix azonban érezte egy láthatatlan kapcsolatháló rezgéseit, amely úgy fut szét az ismerős világban, mint a szélvédő repedései. Az általuk ismert élet hamarosan szilánkokra törik és tovasodródik, az emberek pedig mind egy új metafizikai szférába emelkednek. Bix ezt olyannak képzelte, mint az utolsó ítéletet ábrázoló festményeket − melyeknek gyűjtötte a reprodukcióit −, csak a pokol nélkül. Épp ellenkezőleg: úgy hitte, a testüktől elválasztott feketék megszabadulnak a gyűlölettől, amely az anyagi világban körülveszi és korlátozza őket. Végre kedvükre járhatnak-kelhetnek, és gyülekezhetnek anélkül, hogy nyomás nehezedne rájuk a Lizzie szüleihez hasonlók felől – vagyis azok felől az arctalan texasiak felől, akik szemben álltak Bixszel, miközben a létezéséről sem tudtak. A „közösségi média” kifejezés, mellyel a Mandala-féle vállalkozás leírható, még vagy egy évtizedig nem létezett, Bix fejében azonban már jóval azelőtt megfogant, hogy életre hívta volna.

Ezt az utópisztikus ábrándot hál’ istennek megtartotta magának – komikusan naiv volt 2010-ből visszanézve. Ám a Vízió alapvető szerkezete – általános és személyes értelemben is – helyesnek bizonyult. Lizzie szülei részt vettek a Tompkins Square Parkban megtartott esküvőjükön 1996-ban (mintha karót nyeltek volna), de nem voltak merevebbek Bix szüleinél, akik szerint egy rendes lakodalmon nem szerepel se bűvész, se zsonglőr, se pedig virtuóz hegedűszóra járt skót néptánc. Amikor egymás után megszülettek a gyerekek, mindenki megnyugodott. Mióta Lizzie apja az előző évben meghalt, az anyja rászokott, hogy késő este, miután Lizzie elaludt, felhívja Bixet, hogy a családról beszélgessenek: vajon Richard, a legidősebb gyerek szeretne-e megtanulni lovagolni? Tetszene-e a lányoknak egy Broadway-musical? Anyósa orrhangú texasi kiejtése személyes találkozásaik alkalmával bántotta Bix fülét, de nem tagadhatta, milyen heves elégtételt okoz neki ugyanez a testetlen hang éjszakánként. Minden egyes szó az éterben arra emlékeztette, hogy igaza volt.

A keleti Hetedik utcai beszélgetéseknek egyetlen reggel véget vetett. Egy bulizással töltött éjszaka után Lizzie két legjobb barátja úszni ment az East Riverhez, egyiküket elragadta az áramlat, és megfulladt. Lizzie szülei éppen náluk voltak látogatóban, s e körülmény folytán került Bix közel a tragédia helyszínéhez. Az éjszakai órákban összefutott Robbal és Drew-val az East Village-ben, bekapott velük egy ekit, majd napkeltekor hármasban lementek a folyóhoz a felüljárón át. Miután Bix hazament, hirtelen az az ötletük támadt, hogy úsznak egyet lejjebb a folyón. Bár a történtek idején Bix a rendőrségi nyomozás kedvéért felidézett minden egyes részletet arról a reggelről, ezek mára elhomályosodtak. Tizenhét év telt el azóta. Bix már alig tudta maga elé képzelni a két fiút.

A Broadwayn balra fordult, és elsétált egészen a Száztizedik utcáig – most először csatangolt el így azóta, hogy több mint egy évtizeddel ezelőtt híres lett. Annak idején nem töltött sok időt a Columbia környékén, de most megragadta valami a dombos utcákban és a grandiózus, háború előtti bérházakban. Amikor felnézett az egyik épület kivilágított ablakaira, szinte érezte, ahogy kavarognak mögöttük a gondolatok.

A metró felé menet (ilyen sem történt már vagy tíz éve) megállt egy lámpaoszlopnál, melyet madártollként borítottak az elveszett állatokat kereső és a használt bútort hirdető papírfecnik. Tekintete megakadt egy nyomtatott plakáton: Miranda Kline, az antropológus előadást tart a campuson. Bix igen jól ismerte Miranda Kline-t, akárcsak Miranda őt. Kline könyve, Az affinitás mintázatai egy évvel azután került a kezébe, hogy megalapította a Mandalát, és a benne szereplő felvetések úgy robbantak a fejében, ahogy a tinta lövell ki a tintahalból, azután pedig nagyon gazdaggá tették. MK (ilyen szeretetteljes néven emlegették Kline-t Bix világában) helytelenítette, hogy Bix és a hozzá hasonlók felhasználták az elméletét, de ez csak tovább növelte a Kline iránt érzett csodálatát.

A plakát mellé kézzel írott szórólapot erősítettek tűzőkapoccsal: „Beszélgessünk! Nagy kérdések több tudományágban, világos nyelven.” Bemutatkozó találkozót hirdetett Kline előadása után három héttel. Bix felélénkült a véletlen egybeeséstől. Lefotózta a plakátot, majd a hecc kedvéért letépte az egyik papírcsíkot a „Beszélgessünk!” aljáról, és a zsebébe csúsztatta, közben elámult azon, hogy ebben az új világban, melynek létrejötténél ő is segédkezett, az emberek továbbra is papírlapokat ragasztanak a lámpaoszlopokra.

2

Három héttel később az egyik impozáns, roskatag bérház nyolcadik emeletén találta magát a Columbia Egyetem mellett – valószínűleg éppen abban a lakásban, amelyet lentről megcsodált. A lakás kellemesen emlékeztetett arra, amilyennek Bix képzelte: kopott parketta, maszatos, fehér díszlécek, bekeretezett rézmetszetek függtek a falakon meg az ajtók fölött, és kis szobrok bújtak meg a könyvsorok között (a házigazdák művészettörténetet tanítottak az egyetemen).

A „Beszélgessünk!” nyolc résztvevője közül senki sem ismerte a másikat a házigazdákon és egy másik páron kívül. Bix úgy döntött, lemond Miranda Kline előadásáról (feltéve, hogy egyáltalán sikerült volna besurrannia); Kline iránta érzett ellenszenve miatt helytelennek tűnt részt vennie akár álöltözetben is. Az álcája szerint „Walter Wade” volt, végzős elektromérnök-hallgató – más szóval tizenhét évvel ezelőtti önmaga. Ahhoz a merészséghez, hogy ennyi év után végzős hallgatónak adja ki magát, abból merítette az önbizalmat, hogy negyvenegy évesen sokkal fiatalabbnak tűnt, mint a legtöbb fehér. De tévedett, amikor azt feltételezte, hogy a beszélgetőcsoport többi tagja fehér lesz: Portia, az egyik művészettörténész házigazdájuk ázsiai volt, és eljött egy zoológia-tanárnő Brazíliából. Rebecca Amari, a legfiatalabb résztvevő, szociológus PhD-hallgató („Walter Wade”-en kívül ő volt az egyetlen diák) etnikuma kérdéses volt, Bix feltételezte, hogy fekete – egy pillanatra fellobbant közöttük a felismerés szikrája. Ezenkívül Rebecca lefegyverzően csinos volt, amit nemhogy tompított, inkább kiemelt Dick Tracy-szemüvege.

Személyazonosságának álcázására Bix szerencsére más eszközöket is bevetett. Online vásárolt egy hajkendőt, melynek hátuljából rasztatincsek lógtak ki. Az ára csillagászati volt, de a fürtök valódinak látszottak és érződtek is, a súlyuk Bix lapockája között olyan volt, mint egy szellem érintése. Bixnek hosszú éveken át megszokott volt ez a súly, és most jó érzés volt visszakapnia.

Miután mindenki letelepedett a kanapékra meg a székekre, és bemutatkozott, Bix képtelen volt tovább visszafojtani a kíváncsiságát:

– És milyen volt Miranda Kline?

– Meglepően szórakoztató – felelte Ted Hollander, Portia művészettörténész férje. Az ötvenes éveinek vége felé járt, egy generációval idősebb volt Portiánál. Totyogó kisgyerekük már korábban beviharzott a nappaliba, nyomában egy alsóéves bébiszitterrel. − Arra számítottam, hogy savanyú lesz, de ellenkezőleg, már-már játékos volt.

– Attól savanyodik be, hogy egyesek ellopják az ötleteit ‒ mondta Fern, a nőtudományi tanszék vezetője, aki viszont Bix véleménye szerint valóban meglehetősen savanyú volt.

– Úgy használták fel a gondolatait, ahogy neki nem állt szándékában – mondta Ted. – De ezt szerintem még Kline sem nevezné lopásnak.

– Hanem „perverziónak” nevezi, igaz? – vetette fel Rebecca.

– Engem meglepett, milyen szép – jegyezte meg Tessa, a fiatal tánctanár, aki a férjével, Cyrillel (matematikus) érkezett. – Még hatvanévesen is.

Ted jóindulatúan megköszörülte a torkát.

– Azért a hatvan még nem ősöreg.

– Számít a megjelenése? – vonta kérdőre Fern Tessát.

Cyril, aki mindenben Tessa pártját fogta, összerezzent.

– Miranda Kline azt mondaná, számít – mondta. − A könyvében a jellemvonások több mint felének köze van a fizikai megjelenéshez.

– Az affinitás mintázatai valószínűleg minden egyes, Miranda Kline-ra vonatkozó reakciónkat meg tudja magyarázni − jelentette ki Tessa.

Az egyetértő moraj ellenére Bix eléggé biztos volt benne, hogy saját magától eltekintve (ő pedig nem árulta el) csak Cyril és Tessa olvasta Kline remekművét. A karcsú monográfiában olyan algoritmusok szerepeltek, amelyek magyarázattal szolgáltak egy brazíliai törzs tagjai közti bizalomra és befolyásra. Ezt gyakran „a vonzalmak genomjának” nevezték.

– Szomorú – mondta Portia. – Kline-t jobban ismerik arról, hogy a munkáját kisajátították a közösségimédia-cégek, mint magáról a művéről.

– Ha nem sajátítják ki, nem lettek volna ötszázan az előadóban – szólalt meg Eamon, az Edinburghi Egyetem kultúrtörténésze, aki a termékismertetőkről írt könyvet. Eamon hosszú, szenvtelen arca mintha valamiféle tiltott izgatottságot leplezett volna, gondolta Bix, akár egy hétköznapi ház homlokzata egy droglabort.

– Talán a műve eredeti szándékáért vívott harc módot ad arra, hogy kapcsolatban maradjon vele… hogy a magáénak mondhassa – mondta Kacia, a brazil zoológia-tanárnő.

– Talán mostanra már lenne pár új ötlete, ha nem harcolna olyan hevesen a régiért – ellenkezett Eamon.

– Hány úttörő elmélettel állhat elő egy tudós egy emberöltő alatt? – kérdezte Cyril.

– Na igen – mormolta Bix, és érezte, hogy feltámad benne az ismerős rémület.

– Különösen, ha későn kezdte – tette hozzá Fern.

– Vagy ha gyerekeket szült – mondta Portia, és aggodalmas pillantást vetett a lánya játék tűzhelyére a nappali sarkában.

– Miranda Kline ezért kezdte későn – mondta Fern. – Két lánya született gyors egymásutánban, a férje meg elhagyta, amikor a gyerekek még pelenkások voltak. Kline a férje neve, nem az övé. Valami zenei producer.

– Micsoda kibaszás! – préselt ki magából Bix egy álcájához illő káromkodást. Köztudott volt róla, hogy sohasem káromkodik; az anyja, aki nyelvtant tanított hatodikosoknak, olyan mély megvetést tanúsított a szitkozódás folyton ismétlődő ostobaságával és gyerekes tartalmával szemben, hogy sikerült kiiktatnia annak felforgató erejét. Bixnek azonban később már ínyére volt, hogy a káromkodás hiánya megkülönbözteti a többi techvezetőtől, akiknek mocskos szájú dühkitörései közismertek voltak.

– Na, mindenesetre a férj azóta meghalt – mondta Fern. – Pokolba vele.

– Huhú, egy retributivista van a sorainkban – billegtette jelentőségteljesen a szemöldökét Eamon. Hiába volt kifejezett céljuk a „világos nyelv” használata, az egyetemi tanárok reménytelenül hajlamosak voltak a tudományoskodó szóhasználatra; Bix szinte hallotta, hogyan beszélget Cyril és Tessa lefekvés előtt az ágyban, teletűzdelve a mondataikat olyan kifejezésekkel, mint a „deziderátum” meg a „tisztán spekulatív”.

Bix tekintete találkozott Rebeccáéval, és elvigyorodott – olyan mámorító érzés volt, mintha levetné az ingét. Tavaly a negyvenedik születésnapjára egy fényes lapokból álló füzetkét kapott ajándékba „Bixizmusok” címmel, amely fotókkal illusztrálva osztályozta azoknak a jelentéseknek a rendszerét, melyeket Bix tekintetének, kéztartásának, testtartásának a szinte észrevehetetlen változásaihoz társítottak. Annak idején, amikor ő volt az egyetlen fekete PhD-hallgató a NYU mérnöki laborjában, egyszer csak ráeszmélt, hogyan hahotázik mások viccein, és maga is igyekszik megnevettetni őket, ettől a lehangoló dinamikától pedig később üresnek érezte magát. A PhD megszerzése után többé nem nevetett a munkahelyén, majd a mosolygással is felhagyott, helyettük a végtelenül figyelmes elmélyülést gyakorolta. Figyelt, szemtanúja volt annak, hogy mi történik, de szemmel látható módon szinte sehogyan sem reagált. Ez a fegyelem olyan magas fokú összpontosítást eredményezett, amely – és ez visszatekintve meggyőződésévé vált − segített Bixnek túljárni azoknak az erőknek az eszén, amelyek felsorakoztak, hogy elnyeljék, kisajátítsák, félresöpörjék, és felcseréljék azokkal a fehér férfiakkal, akiket mindenki látni akart. Mert hát persze hogy eljöttek érte – felülről és alulról, belülről, minden irányból. Ezek néha a barátai voltak. Néha megbízott bennük. De soha nem túlzottan. Bix még jóval azelőtt, hogy ezek az erők szövetkeztek volna ellene, előre megjósolt minden egyes hadjáratot, amelynek célja a tekintélye aláásása vagy az elmozdítása volt, és előre tudta, hogyan reagáljon rá. Nem tudtak felülkerekedni rajta. Végül némelyiknek állást adott, így megzabolázva ravaszságukat, mely így az ő munkáját lendítette előre.

Apja gyanakvással figyelte Bix előmenetelét. A végsőkig lojális volt a munkahelyéhez, egy Philadelphia melletti fűtő- és hűtőberendezéseket gyártó vállalathoz, és soha le nem vette volna azt az ezüst karórát, melyet akkor kapott tőlük ajándékba, amikor nyugdíjba vonult középvezetői székéből. Támogatta Goode polgármester döntését 1985-ben a MOVE-mozgalom házának lebombázásáról, mert „ezek a naplopók lehetetlen helyzetbe hozták a polgármestert” (ezek az apja saját szavai voltak). Bix ekkor tizenhat éves volt, de a szakadék, amihez a robbantás, majd a két háztömb összeomlása miatti veszekedéseik vezettek, máig ott tátongott az apja és közte. Halványan még ma is érezte apja rosszallását – amiért túl magasra nyújtózott, vagy amiért celeb lett (és így célponttá vált), vagy amiért elengedte a füle mellett apja kiselőadásait (ezeket a mai napig bőkezűen ontotta magából egy kis motorcsónak kormánya mögül, amiről horgászni szokott a floridai partok mentén), melyek refrénje Bix fülében így hangzott: húzd meg magad, különben megütöd a bokád.

– Azon tűnődöm – szólalt meg Rebecca kissé félénken −, hogy ami Miranda Kline elméletével történt, nem teszi-e őt tragikus figurává. Mármint a szó ókori görög értelmében.

– Érdekes gondolat – felelte Tessa.

– Vegyük csak elő a Poétikát – mondta Portia, és Bix ámulva nézte, ahogy Ted felemelkedik a székéből, és keresni kezdi a kötetet a polcon. Nem úgy tűnt, mintha a jelen lévő egyetemi tanárok bármelyikének lett volna BlackBerryje, iPhone-ról nem is beszélve… 2010-ben! Mintha Bix beépült volna a géprombolók titkos, földalatti szervezetébe. Ő is felállt, látszólag azért, hogy segítsen Tednek a keresésben, de ez valójában csak ürügy volt, hogy körülnézhessen a lakásban. Minden falon beépített könyvespolcok, még a folyosón is; Bix egyiktől a másikig sétált, miközben a nagy méretű, kemény táblás művészeti albumok és a régi, megsárgult, puha kötésű kiadások gerincét böngészte. A könyvek között elszórtan kifakult fényképeket látott kis keretekben: kisfiúk vigyorogtak egy zegzugos ház előtt, összegereblyézett levelek halmai között, hókupacok, sűrű nyári lombok takarásában. Fiúk baseballütőkkel, focilabdákkal. Kik lehettek vajon? A választ egy sokkal fiatalabb Ted Hollandert ábrázoló fotó adta meg, amin a férfi a magasba emelte az egyik kisfiút, hogy az feltegyen egy csillagot a karácsonyfára. A professzornak volt tehát egy előző élete a kertvárosban vagy talán vidéken, ahol még a digitális fotográfia korszaka előtt nevelte a fiait. Portia vajon a tanítványa volt? A köztük lévő tekintélyes korkülönbség ezt sugallta. De miért kéne azt feltételezni, hogy Ted hátat fordított a régi életének? Lehet, hogy az az élet fordított hátat neki.

Te képes lennél újrakezdeni anélkül, hogy mindennek hátat fordítanál?

A kérdés felerősítette néhány perccel korábbi rémületét, Bix ezért behúzódott a fürdőszobába, hogy ott vészelje át. Az öblös porcelán mosdókagyló fölött kopott tükör lógott, Bix ráült a vécé fedelére, hogy ne kelljen belenéznie. Behunyta a szemét, és a légzésére összpontosított. Az eredeti Vízió – a kapcsolódások fénylő gömbje, mely a keleti Hetedik utcai években fogant meg benne – a Mandala vállalkozásává vált: megvalósította, kiterjesztette, finomította, pénzzé tette, árusította, fenntartotta, továbbfejlesztette, frissítette, mindenütt elérhetővé tette, standardizálta és globalizálta. Ez a munka hamarosan elérkezik a befejezéshez. És azután? Bix régóta tudatában volt annak a sokatmondó határvonalnak, mely valahol középtájt húzódott mentális térképén, és amelyen túl a következő víziója várt a sorára. De valahányszor át akart lesni e határon túlra, az agyán fehér üresség lett úrrá. Eleinte kíváncsisággal közelített a sápadt térség felé: jéghegyekről van szó? Valami klímával kapcsolatos vízió? Egy színházra emlékeztető vízió üres függönye, vagy egy moziszerű vízió üres filmvászna? Azután egyre erősödött benne az érzés, hogy ez a fehérség nem anyag, hanem hiány. Semmi. Bixnek nem volt más víziója azon túl, amit már szinte kimerített.

Ez a felismerés ellentmondást nem tűrően köszöntött rá egy vasárnap reggel, néhány hónappal a negyvenedik születésnapja után, amikor az ágyban lustálkodott Lizzie-vel és a gyerekekkel. A rémülettől összerándult, kimenekült a fürdőszobába, és titokban hányt egyet. Az újabb vízió hiánya megrendítette azt a képet, amit minden eddigi teljesítményéről alkotott. Mennyit értek ezek, ha sehová sem vezettek? Mi lesz, ha negyvenéves korára arra kényszerül, hogy minden további ötletét mástól vegye meg vagy lopja el? Bix a gondolattól űzött vadnak érezte magát. Vajon túllőtt a célon? Egy év telt el a szörnyű reggel óta, de az Antivízió azóta is árnyékként kísérte Bixet, néha alig észrevehetően, de soha nem teljesen láthatatlanul, akár a gyerekeit kísérte iskolába, akár a Fehér Házban ebédelt, amelyre az elmúlt másfél évben, amióta Barack és Michelle beköltöztek, négyszer is sor került. Hol több ezer ember előtt tartott beszédet, vagy épp Lizzie-nek segített eljutni illékony orgazmusához, amikor a baljós üresség halkan duruzsolni kezdett a kínzó és rémítő űr előhírnökeként. Többször is elképzelte, hogy belecsimpaszkodik Lizzie-be, és azt nyüszíti: „Segíts rajtam. Végem van.” De Bix Bouton soha senkivel nem oszthatott meg ilyesmit. Semmi szín alatt nem torpanhatott meg; be kellett töltenie a szerepét mint férj, apa, főnök, techguru, engedelmes fiú, fő politikai támogató és fáradhatatlan szexuális partner. A férfi, aki visszavágyott az egyetemre abban a reményben, hogy újabb megvilágosodást ébreszt benne, amely majd formát ad hátralévő életének, egy másik ember kell hogy legyen.

Bix visszament a nappaliba, ahol Cyril és Tessa olyan érzéki elragadtatással merültek el egy könyvben, mintha egy kád fagylalt lenne.

– Hát megtalálták – mondta Bix, mire Tessa szélesen elmosolyodott, és feltartotta az Arisztotelész-kötetet, amely ugyanabból a „Nagy művek” sorozatból származott, melyet Bix szülei is megvettek kincsként őrzött Encyclopædia Britannicájukkal együtt. Gyerekkorában Bix áhítattal lapozgatta a Britannicát, és idézett belőle a kannibálokról, a bürökről vagy a Plútóról írt iskolai dolgozataiban; az állatos szócikkeket pusztán az élvezet kedvéért olvasta. Négy éve, amikor a szülei beköltöztek szerény floridai lakásukba, miután büszkeségből (apja) és szerénységből (anyja) visszautasították a segítségét, hogy nagyobbat vegyenek, Bix bedobozolta a lexikon köteteit, és otthagyta őket a járdán a nyugat-philadelphiai ház előtt, ahol felnőtt. Abban az új világban, amelyet Bix segített létrehozni, senkinek nem kell többé fellapoznia egy papírra nyomtatott enciklopédiát.

– Az én Arisztotelész-olvasatomban – mondta Tessa −, és figyelmeztetlek benneteket, én tánctanár vagyok, és erről valószínűleg több ezer oldalt írtak már a tudósok, Miranda Kline nem tragikus figura. Ahhoz, hogy valóban tragikus lehessen, azoknak az embereknek, akik kisajátították az elméletét, kapcsolatban kellett volna állniuk vele. Ettől nagyobb lenne az árulás súlya és a drámai irónia.

– Amúgy pedig Kline nem adta el az elméletet? Vagy az algoritmust? – kérdezte Kacia.

– Úgy tudom, van némi homály e körül – vetette közbe Portia. – Valaki tényleg eladta, de nem Kline.

– De hát az ő szellemi tulajdona volt – mondta Fern. – Hogy adhatta el valaki más?

Kline algoritmusainak egyik vásárlójaként Bix feszengeni kezdett, émelyítette saját kétszínűsége. Megkönnyebbült, amikor Ted megszólalt:

– És itt egy másik kérdés: Miranda Kline algoritmusainak segítségével a közösségimédia-cégek képesek lettek arra, hogy megjósoljanak olyan dolgokat, mint a bizalom meg a befolyás, és vagyonokat kerestek rajtuk. Ez feltétlenül rossz dolog?

Mindenki meglepetten fordult felé.

– Én nem azt mondom, hogy nem rossz – válaszolta Ted. – De ne vegyük magától értetődőnek, vizsgáljuk meg. Ha például a baseballt vesszük, minden akció mérhető: a pályák sebessége és típusa, hogy ki jut el a bázisra, és hogyan. A játék emberi lények dinamikus kölcsönhatása, de kvantitatív módon is leírható számokkal és szimbólumokkal olyasvalaki számára, aki tudja, hogyan értelmezze ezeket.

– Te ilyen ember vagy? – kérdezte Cyril hitetlenkedve.

– Ő ilyen ember – felelte Portia nevetve, és átkarolta a férjét.

– A három fiam játszott az ifjúsági baseball-ligában – mondta Ted. – Nevezd nyugodtan Stockholm-szindrómának.

– Három? – kérdezte Bix. – Azt hittem, kettő van. A fotók miatt.

– A középső fiú keresztje – felelte Ted. – Szegény Amesről mindenki megfeledkezik. Mindegy, azt akarom mondani, hogy a kvantifikáció önmagában nem rontja el a baseballt. Valójában mélyebben megértjük általa. Miért van hát akkora ellenérzésünk azzal kapcsolatban, hogy magunkat hagyjuk kvantifikálni?

Bix a felületes internetes kutatásaiból megtudta, hogy Ted Hollander tudományos sikere 1998-ban következett be, ugyanabban az évben, amikor ő bejegyeztette a Mandalát. Tednek, aki akkor már szakmai pályafutása közepén járt, megjelent a Van Gogh, a hang festője című könyve, amely összefüggést talált Van Gogh ecsetvonásainak típusa és a hangokat adó különféle állatok, például kabócák, méhek, tücskök és harkályok közelsége között – melyek mikroszkopikus maradványai felfedezhetőek voltak magában a festékben.

– Ebben nem értünk egyet Teddel – mondta Portia. – Szerintem, ha az emberi lények kvantifikációjának lényege, hogy profitra tegyünk szert a cselekedeteikből, akkor ez dehumanizáció… mi több, egészen orwelli.

– De hiszen a tudomány maga a kvantifikáció – vetette fel Kacia. – Így oldjuk meg a rejtélyeket és teszünk felfedezéseket. Minden egyes új lépésnél elfogja az embert az aggodalom, hogy talán „átléptünk egy határt”. Régebben ezt istenkáromlásnak nevezték, manapság azonban valamiféle homály lengi körül, ami végső soron annyit tesz, hogy túl sokat tudsz. Mi például a laborban, ahol dolgozom, elkezdtük externalizálni az állatok tudatát…

– Elnézést – vágott közbe Bix, mert azt hitte, rosszul hallotta. – Hogy mit csinálnak?

– Fel tudjuk tölteni egy állat érzeteit – felelte Kacia. – Agyi szenzorok segítségével. Hogy egy példát mondjak, rögzíteni tudom egy macska tudatának egy részletét, majd egy headsettel meg is nézhetem, pontosan úgy, mintha én lennék a macska. Végső soron így megtudhatjuk, hogyan érzékelnek a különböző állatok, és mire emlékeznek… vagyis tulajdonképpen azt, hogy miképp gondolkodnak.

Bix hirtelen felélénkült.

– A technológia még nagyon kezdetleges – mondta Kacia. – De a vita máris kialakult: átlépünk-e bármiféle határt azzal, ha behatolunk egy érző lény elméjébe? Kinyitjuk-e Pandóra szelencéjét?

– Visszajutottunk a szabad akarat problémájához – mondta Eamon. – Ha Isten mindenható, akkor mi bábok vagyunk? És ha bábok vagyunk, akkor úgy jobb nekünk, ha tudunk róla, vagy úgy, ha nem?

– A pokolba Istennel! – mondta Fern. – Én az internet miatt aggódom.

– Ami alatt egy mindent látó, mindent tudó entitást értesz, ami képes megjósolni és kontrollálni a viselkedésed még akkor is, amikor azt hiszed, hogy saját döntést hozol? – Eamon sanda pillantást vetett Rebeccára. Egész este flörtölt vele.

– Á! – sóhajtott Tessa, és megszorította Cyril kezét. – Ez kezd érdekessé válni.

3

Bix forró reményekkel telve hagyta el Ted és Portia lakását. Mintha megmozdult volna benne valami a beszélgetés bizonyos pillanataiban, olyan gondolatok ébredtek benne, melyek régről ismerősnek tűntek. Eamon, Cyril és Tessa társaságában ment le a lifttel, a többiek hátramaradtak, hogy megcsodáljanak néhány gipszstukkót, melyeket Ted egy évtizedekkel ezelőtti nápolyi útjáról hozott haza. Bix és a többiek egy darabig még kedélyesen cseverésztek az épület előtt, Bix nem tudta, hogyan szabadulhatna anélkül, hogy udvariatlannak tűnne. Nem szívesen árulta el, hogy a belváros felé tart. Megengedheti magának a Columbia végzős hallgatója, hogy a belvárosban éljen?

Kiderült, hogy Eamon nyugati irányban folytatja az útját, Cyril és Tessa pedig vonatra szállnak Inwood felé, mivel a Columbia környékét nem engedhették meg maguknak, és tanársegédként nem voltak jogosultak személyzeti lakásra. Bix bűntudattal gondolt ötszintes belvárosi házára. A tanárok megemlítették, hogy nincs gyerekük, és Cyril drótkeretes szemüvegének egyik oldalát gemkapocs tartotta egyben. Mégis szinte szikrázott körülöttük a levegő, s mintha beérték volna a gondolatokkal is.

Felbátorodva az érzéstől, hogy Walter Wade-ként bárhová elmehet, Bix a Central Park felé indult. Ám a félig kopár fák sziluettjének látványa a fakó égbolton elvette a kedvét. Azt kívánta, bárcsak hullana a hó. Rajongott a havas New York-i éjszakákért. Arra vágyott, hogy befeküdjön Lizzie meg bármelyik gyerek mellé, akit a rémálmok vagy a dajkálás vágya óceán méretű ágyukba űzött. Tizenegy múlt. Bix visszafordult a Broadwayre, és felszállt az 1-es metróra, majd észrevett egy gyorsjáratot a Kilencvenhatodik utcánál, és átszállt, azt remélve, hogy utolér egy gyorsabb helyi járatot. A Walter-álcához tartozó hátizsákból elővette álöltözetének egy újabb kiegészítőjét: az Ulysses példányát, amelyet még a mesterképzése alatt olvasott, azzal a kifejezett céllal, hogy mélyebb irodalmi ismeretekre tegyen szert. Bix végül a kötetnek köszönhetően Lizzie-re tett szert, akiben (egy olyan kalkulus szerint, melyet Miranda Kline biztosan el tudott volna magyarázni) James Joyce és a derékig érő rasztatincsek kombinációja ellenállhatatlan szexuális vágyat keltett. A kalkulus Bix részéről egy pár sárgásbarna, térd fölé érő lakkbőr csizmát tartalmazott. Bix romantikus gesztusként megtartotta az Ulyssest, bár viseltes külseje inkább az eltelt évekről, mint az újraolvasásokról tanúskodott. Találomra felnyitotta.

„Heuréka! – kiáltotta Buck Mulligan. − Heuréka!”

Olvasás közben egyszer csak az az érzése támadt, hogy valaki nézi. Annyira ismerős volt ez az érzés a megszokott életéből, hogy csak lassan reagált rá, de végül felnézett. A metrókocsi szemközti végében Rebecca Amari ült, és őt figyelte. Bix rámosolygott, és intett neki. A lány is így tett, és Bix megkönnyebbülve nyugtázta, hogy semmi gond azzal, ha két ember egymástól távol ül, miközben barátságosan és kölcsönösen tudomást vesznek a másikról. Biztos, hogy nincs semmi gond ezzel? Lehet, hogy antiszociális viselkedésnek számít többórányi élénk társalgást távolságtartó, szavak nélküli biccentéssel folytatni. Bixnek olyan ritkán kellett megbirkóznia a hétköznapi társasági etikett problémáival, hogy elfelejtette a szabályokat. Ha kétségeid vannak, tedd azt, ami udvarias; Bix túlságosan magáévá tette kínosan figyelmes anyja szállóigéjét ahhoz, hogy kiverje a fejéből. Vonakodva eltette az Ulyssest, odament Rebeccához, és leült a mellette lévő üres helyre. Abban a pillanatban helytelennek érezte – a térdüktől a vállukig egymáshoz értek! Vagy a testi kontaktus megszokott dolog a metrón utazók számára? A vér olyan erővel tolult az arcába, hogy megszédült tőle. Rendreutasította magát: ha a hétköznapi társas interakciók szívrohamot idéznek elő az emberben, akkor valami nem stimmel. A hírnév elpuhította.

– A belvárosban laksz? – sikerült kinyögnie.

– A barátaimhoz megyek – felelte a lány. – És te?

– Én is.

Ebben a pillanatban Bix észrevette, hogy a megállója – a Huszonharmadik utca – elsuhan az ablak előtt; megfeledkezett róla, hogy gyorsjáraton ül. Azon tűnődött, vajon Rebecca a következő megállónál, a Tizennegyedik utcánál fog-e leszállni, amely útba esik a MALANDA – Mandala-land − nevű környék felé. Bix ott nyitotta meg új campusát a 9/11-et követő évben, amely nyolc év alatt gyárépületekkel, raktárakkal és sorházak egész seregével bővült ki, mígnem az emberek azzal kezdtek viccelődni, hogy amikor valaki a nyugati Huszadik utcában kinyitja a csapot, a Mandala vize folyik belőle. Ahogy a metró a Tizennegyedik utca felé közeledett, Bixnek megfordult a fejében, hogy leszáll, és egyszerűen hazasétál, de aztán esztelenül kockázatosnak találta, hogy álruhában keresztülsétáljon a saját campusán. Begördült egy belvárosi járat, Bix ezért úgy döntött, hogy egy megállónyit utazik rajta, azután visszatér egy észak felé tartó helyi járattal.

– Eddig jöttél? – kérdezte tőle Rebecca, amikor kiléptek a szerelvényből.

– Csak átszállok.

– Ó… én is.

A dél felé tartó 1-es metrón állva maradtak. Bixet elfogta a halvány gyanú: lehet, hogy Rebecca tudja, ki ő, és követi? A lány azonban nyugodtnak tűnt, nem látszott rajta, hogy izgulna, mert egy híres ember társaságában van, és Bix gyanakvását felváltotta az örömteli érzés, hogy egy csinos lánnyal utazik a metrón. Ekkor támadt egy ötlete: mi lenne, ha leszállna a belvárosban, és elsétálna a keleti Hetedik utcába a régi lakásukhoz? Legalább egy évtizede nem pillantott fel az egykori ablakaikra.

Amikor Bix készülődni kezdett a leszálláshoz, észrevette, hogy Rebecca is úgy fészkelődik, mintha le akarna szállni. Így is történt.

– Csak nem egy helyre megyünk? – kérdezte a lány nevetve, ahogy felfelé lépkedtek a lépcsőn a kijárat felé.

– Nem valószínű – felelte Bix.

Rebecca azonban szintén kelet felé fordult, a nyugati Negyedik utcába. Bix gyanúja újra fellángolt.

– A barátaid az NYU-ra járnak?

– Néhányan igen.

– Milyen gyanakvó vagy.

– Ilyen a személyiségem.

– Paranoiás?

– Óvatos.

Bix hálás volt az utcazajnak, hogy kitölti a csendet. Rebecca egyenesen maga elé nézett, miközben lépkedett, így Bix oldalpillantásokat vetve kiélvezhette arca finom szimmetriájának és szeplős arccsontjának látványát, mely lepkeszárnyat juttatott az eszébe. Talán az tette óvatossá, hogy olyan csinos. Talán épp a szépségét leplezte a Dick Tracy-szemüveggel.

A lány Bixre pillantott, és rajtakapta, hogy bámulja.

– Kísérteties – mondta. – Hogy mennyire hasonlítasz Bixre. Testvérek is lehetnétek.

– Mind a ketten feketék vagyunk – idézte Bix vigyorogva a választ, amit előre kiagyalt arra az esetre, ha egy fehér kérdezné.

Rebecca felnevetett.

– Anyám fekete – mondta. – Félig fekete, félig indonéz. Apám félig svéd, félig szíriai zsidó. Engem zsidónak neveltek.

– Ezért nem lehet valamilyen díjat nyerni? A fajkeveredési versenyen?

– Ami azt illeti, lehet. Mindenki azt hiszi, hogy rá hasonlítok.

Bix rábámult.

– Benned megvan az affinitás-bűbáj – lehelte áhítattal. A kifejezés Az affinitás mintázataiból származott. Miranda Kline szerint az affinitás-bűbáj rendkívül értékes tulajdonság, mely az Univerzális Szövetséges megbízható, irigylésre méltó státuszával ruházza fel ritka birtokosát.

– Várjunk csak egy percet – mondta Rebecca. – Ott sem voltál az előadásán.

– De… olvastam.

Megvárták, amíg a közlekedési lámpa zöldre vált a Bowerynél, és szótlanul elsétáltak a következő háztömb mellett. A Második sugárút sarkán Rebecca hirtelen Bix felé fordult.

– Három évvel ezelőtt, amikor utolsó éves voltam a Smithen – mondta sietősen –, a Nemzetbiztonság kihallgatta az összes jó tudományos teljesítményt nyújtó, „bizonytalan származású” hallgatót. Különösen, ha nyelveket tanultunk.

– Azta.

– Elég kitartóak voltak – mondta a lány. – A nemleges válasz nekik nem válasz.

– El tudom képzelni. Az affinitás-bűbáj birtokában akárhol dolgozhattál.

Ahogy közeledtek az Első sugárúthoz, Bixnek lassan eszébe jutottak a kedvenc helyei: a Benny’s Burritos, a Polonia a hihetetlen leveseivel, az újságosstand a Tompkins Square Park előtt, ami turmixokat is árult. Kíváncsi volt, melyik van meg ma is. Az Első sugárútnál megállt, hogy elbúcsúzzon, mielőtt balra fordul – de Rebecca is észak felé tartott. Erre Bix már nem tudta elhessenteni a gyanút. Meggyorsította a lépteit, végignézett a hosszú, szürke sugárúton, és azon töprengett, hogyan vonja kérdőre a lányt.

Rebecca ekkor hirtelen szembefordult vele.

– Esküdj meg, hogy nem nekik dolgozol.

Bix meglepődött.

– Hogy én? Micsoda őrültség. Kinek dolgoznék?

Bix mindeközben nagyon is tisztában volt azzal, hogy álruhában van.

Rebecca megtorpant. Már majdnem a Hatodik utca sarkánál jártak. A lány Bix arcát fürkészve megkérdezte:

– Megesküszöl, hogy valóban Walter hogyishívják vagy, végzős elektromérnök-hallgató a Columbián?

Bix rámeredt, a szíve majd kiugrott a mellkasából.

– A francba – mondta Rebecca.

Befordult a sarkon, egyenesen a keleti Hatodikra, Bix pedig tartotta vele a lépést. Ezt helyre kell hoznia.

– Nézd – mondta halkan −, igazad van. Az vagyok… akinek látszom.

– Bix Bouton? – kiáltotta Rebecca dühösen. – Ne fárassz! Rasztahajad van, a kurva életbe!

Megszaporázta a lépteit, mintha úgy akarna elmenekülni Bixtől, hogy nem ered futásnak.

– Pedig az vagyok – kötötte az ebet a karóhoz Bix halkan, de ez az állítás, miközben szinte üldözőbe vett egy szép idegent éjfél után az East Village-ben, arra késztette, hogy kételkedni kezdjen magában. Valóban Bix Bouton lenne? Az volt-e valaha is?

– Én adtam az ötletet – mondta Rebecca. – Nem emlékszel?

– Észrevetted a hasonlóságot.

– Hát, ez jellemző.

Rebecca mosolygott, de Bix érezte, hogy fél. Volt valami nyugtalanító a szituációban. Megkönnyebbülésére a lány megállt, és szemügyre vette a sárgás utcai fényben. Addigra valahogy eljutottak majdnem a C sugárútig.

– Nem is hasonlítasz rá annyira – vonta le a következtetést. – Más az arcod.

– Ez azért van, mert én mosolygok, ő viszont nem.

– Harmadik személyben beszélsz róla.

– A picsába.

Rebecca szemrehányóan felnevetett.

– Bix nem káromkodik, ezt mindenki tudja.

– A rohadt életbe! – hallotta Bix a saját kiáltását, de aztán ismét felülkerekedett a gyanakvása. – Várj csak egy kicsit – mondta, és a hangjában valami arra késztette Rebeccát, hogy megálljon, és rá figyeljen. – Te vagy az, aki a semmiből bukkant fel. Szerintem egészen Ted és Portia lakásától követtél. Honnan tudhatnám, hogy nem mondtál igent a Nemzetbiztonságnak?

A lány felháborodott nevetést hallatott.

– Ez már beteges – mondta, de Bix kihallotta a tagadásból a nyugtalan reszketést, amely az ő nyugtalanságát tükrözte. – Nella Larsenből írtam a szakdolgozatomat – mondta Rebecca. – Kérdezz róla bármit.

– Soha nem hallottam róla.

Bizalmatlanul méregették egymást. Bixen baljós érzés lett úrrá, ami arra a balul elsült gombázós tripre emlékeztette tizenéves korából, amikor egy Uptones-koncert után ő és barátai egy darabig azt sem tudták, hová legyenek a rémülettől. Vett három mély levegőt, ami a mindfulness gyakorlatok alapja, és érezte, hogy a világ helyreáll körülötte. Bárki is legyen Rebecca, akkor is csak egy gyerek. Bix legalább tizenöt évvel idősebb nála.

– Nézd – szólalt meg Bix, és tisztes távolságban megállt a lánytól. – Szerintem egyikünk sem veszélyes alak.

Rebecca nyelt egyet, és ránézett.

– Egyetértek.

– Elfogadom, hogy Rebecca Amari vagy, végzős szociológushallgató a Columbián.

– Elfogadom, hogy Walter hogyishívják vagy, végzős elektromérnök-hallgató a Columbián.

– Rendben – mondta Bix. – Egyezséget kötöttünk.

4

Kiderült, hogy Rebecca túlhaladt az úti célján, egy B sugárúti báron, így miután megkötötték törékeny megállapodásukat, visszafordult. Bix visszautasította a meghívását. Végig kellett gondolnia az iménti kellemetlen helyzetet, és fel kellett mérnie a kárt. Van bármiféle módja annak, hogy visszatérjen a ma este megismert társaságba? És Rebecca vajon visszatér-e?

Bix több sarokkal távolabb került a keleti Hetedik utcától, és már a Hatodik utcai felüljárónál járt, ami az East River Parkhoz vezetett. Felment a felüljáró lépcsőjén, átvágott az FDR-on, és észrevette, hogy a park megváltozott, amióta legutóbb itt járt: formára nyírt bokrokat, egy festői kis hidat látott, és kocogókat még ebben a késői órában is.

A korláthoz lépett, és kinézett a folyóra, figyelte, ahogy a vízfelszínen váltakoznak a város színes fényei. Éjszakai sétái régebben gyakran itt értek véget, a napfelkelte fénye itt vágott a szemébe, ahogy megcsúszott az olajos folyóvízen. Hogy juthat bárkinek is az eszébe, hogy ússzon benne? A kérdés hirtelen rádöbbentette, hogy ugyanazon a helyen áll, ahol Robbal és Drew-val álltak aznap reggel, amikor Rob megfulladt. Hirtelen eszébe jutott, ahogy karjával átfogja a vállukat, és azt mondja nekik: „Uraim, jó reggelt!” Egyszer csak maga előtt látta Robot, ezt a zömök, izmos fehér srácot okostojásvigyorral, aki kerülte mások tekintetét. Hol rejtőzött eddig ez az emlék? És hol volt a többi: Rob hangja és Drew-é, mindaz, amit mondtak és csináltak Rob életének utolsó reggelén? Amikor elbúcsúztak egymástól, vajon nem utalt-e valamilyen Bix számára észrevehetetlen jel arra, ami ezután következett? Bix megérezte tudattalanjának titokzatos jelenlétét, mely úgy derengett fel szinte láthatatlanul, mint egy óriáscet az aprócska úszó alatt. Ha Bix nem képes arra, hogy felkutassa, előhívja vagy szemügyre vegye a saját múltját, akkor ez a múlt nem is igazán az övé. Elveszett.

Hirtelen kiegyenesedett, mintha valaki hangosan a nevén szólította volna. Agyában vibrálni kezdett egy összeköttetés. Végignézett a folyón, előbb az egyik, majd a másik irányba. Két, feléje kocogó fehér nő hirtelen irányt változtatott, amikor Bix megfordult. Vagy csak képzelte? Visszajátszotta a pillanatot – régi, nyugtalanító talány, amely elfelhőzött minden formálódni kész új gondolatot. Hirtelen úrrá lett rajta a kimerültség, mintha napokon át gyalogolt volna – mintha túl messzire kóborolt volna a saját életétől, hogy visszatérhessen hozzá.

Gyorstárcsázóval felhívta Lizzie-t, hogy megszüntesse a közöttük lévő távolságot, de kinyomta, mielőtt kicsöngött volna. Valószínűleg alszik, Gregoryval a mellén, a telefonja pedig kartávolságon kívül töltődik. Megijedne, és kimászna érte az ágyból. Hogyan is tudná Bix megmagyarázni neki, miként került ebben a késői órában erre a különös helyre?

A szülei? Azt hinnék, hogy valaki meghalt.

Felhívta az anyósát. Bix szinte soha nem kereste telefonon, és nem volt biztos benne, hogy felveszi. Rájött, hogy azt szeretné, ha nem venné fel.

– Beresford – szólt anyósa a telefonba.

– Joan.

Anyósa mindenki mást „drágámnak” hívott, őt pedig mindenki Joanie-nak szólította. De Bixszel a rendes nevükön szólították egymást.

– Mindenki jól van? – kérdezte lényegre törően texasi kiejtésével.

– Hát persze. Mindenki.

Szünet.

– És te?

– Én… én is jól vagyok.

– Na, ne etess – vágta rá Joan, és Bix fűnyírók zúgását hallotta a háttérben, miközben az anyósa cigarettára gyújtott. Úgy látszik, San Antonióban éjjel nyírják a füvet. – Mi jár a fejedben? – kérdezte Joan, miközben kifújta a füstöt.

– Semmi különös – felelte Bix. – Csak azon gondolkodtam… mi következik most.

– Hát nem ezen gondolkodunk mindannyian?

– De nekem tudnom kell – mondta Bix. – Ez a munkám.

– Túl sokat kívánsz.

Bix figyelte, ahogy a színek villannak és szétolvadnak a folyó felszínén. Joan cigarettája pattogva felparázslott, ahogy hosszan beleszívott.

– Aggódást hallok – mondta füstös hangon Joan. – Ez aggodalmas csend.

– Félek, hogy nem tudom újra megcsinálni.

Bix még soha senkinek nem mondta ki ezeket a szavakat, de még hozzájuk hasonlókat sem. A szavai után beálló csöndben azonban visszarettent a vallomástól.

– Lószart – felelte Joan, és Bix szinte érezte a forró cigarettafüst-felhőt az arcán. – Meg tudod, és meg is fogod csinálni. Fogadok, hogy közelebb jársz hozzá, mint gondolod.

Joan mellékesen odavetett szavait követően Bixet elöntötte valami megmagyarázhatatlan megkönnyebbülés. Talán azért, mert a születésekor kapott nevén szólította, melyet Bix ritkán hallott, vagy mert Joan általában nem volt az a lelkesítő alkat. De az is lehet, hogy abban a pillanatban bárki mondhatta volna Bixnek azt, hogy „meg tudod csinálni, és meg is fogod”, ő igaznak gondolta volna.

– Adok egy jótanácsot, Beresford – mondta Joan. – És ezt a szívből jövő szeretet mondatja velem. Készen állsz?

Bix behunyta a szemét, és érezte a szelet a szemhéján. A lába alatt apró hullámok nyaldosták a mellvédet. Érződött az óceán illata: madarak, só, halak szaga, ami valószerűtlenül összekeveredett Joan sípoló lélegzetével.

– Készen állok.

– Menj aludni. És adj egy csókot annak az őrült lányomnak.

Bix így tett.

Tartalom

ÉPÜL

Az affinitás-bűbáj

Esettanulmány: senkinek nem esett baja

Utazás. Idegen érkezik a városba

Rímképlet

TÖRIK

Anyánk rejtélye

Amire az erdő emlékszik

Ragyogó nap

I, a főszereplő

ZUHAN

A határvonal: Azután

Lulu, a kém, 2032

A határvonal: Azelőtt

Lásd alább

ÉPÜL

Eureka Gold

A középső fiú (Részterület)

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Bio Rhyme – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License