Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

DE STENDHAL (1783 - 1842)

VITTORIA ACCORAMBONI, BRACCIANO HERCEGNŐ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stendhal
Marie-Henri Beyle

VITTORIA ACCORAMBONI

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-140-8 EPUB
ISBN 978-963-678-141-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Vittoria Accoramboni

első kiadás: 1837
az elektronikus változat az 1930-as években készült
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Scipione Pulzone (1544 – 1598)
Vittoria Accoramboni portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

DE STENDHAL
(1783 - 1842)

Henry Beyle, ki mint fiatalember Napóleon hadseregében szolgált s életét jórészt Olaszországban töltötte mint konzul, szeretett az előkelő társaságokban megfordulni, élénken érdeklődött finom szép hölgyek, nemes urak, előkelő állásban levő férfiak története, sorsa, élményei iránt. A gyűjtő szenvedélyével tanulmányozta az olasz könyvtárak reneszánsz-korabeli krónikáit, régi kéziratokat, családok, porok, egyes emberek történetéről, ha szóltak, és sokat költött arra, hogy ezekből a krónikákból másolatokat készíttessen a maga hasznára és céljaira.

Henry Beyle ugyanis nem csupán, mint a francia állam tisztviselője végezte dolgát olasz városokban, hanem a maga gyönyörűségére - és furcsa: abban az időben másnak nem valami nagy örömet szerzett vele - nagy írói művészetének varázsával néhány nagyszabású, elgondolásban és kivitelben egyaránt sajátos és gazdag regényt ajándékozott a világirodalomnak.

Őt az eleven ember, az ember igaz érzésvilága, az emberi szív érdekelte minden megmozdulásában s ezért hallgatta, ami megtörtént eseteket mondtak el egymásnak az emberek a társaságban, ezért másoltatta le az olasz krónikákat. A megtörtént esetek érdekelték s ezeket írta meg nagyszerű beleéléssel és ragyogó előadásban.

Műveire írói nevet rakott: de Stendhal néven jelentek meg munkái. Rajongott a művészetekért és szívós lelkesedéssel írta meg nagyszerű műveit s úgy tett, mintha nem törődnék a sikertelenséggel, mely néki osztályrészül jutott. Azt hirdette, hogy mintegy 1800-ban meg fogják őt érteni és méltatni fogják. Ez a jóslata helyes volt. Kesernyés mosollyal állapította meg élete vége felé, hogy irodalmi munkásságára ráfizetett nyolcezer frankot.

Kortársával, a gigászi Balzac-kal együtt lerakta hatalmas alapját a naturalisztikus eszközökkel építő regénynek, melynek újabb kori mesterei Franciaországban Flaubert és Zola.

Műveiben forrón lüktet a szerelmes ember eseménydús élete; a vágy, a rajongás, a kábulat forró lehelete csapja meg az olvasót. Stendhal regényeit olvasni tiszta gyönyörűség.

VITTORIA ACCORAMBONI,
BRACCIANO HERCEGNŐ

Úgy magamra nézve, mint az olvasóra nézve sajnálatos, hogy ez nem regény, hanem egy igen komoly krónikának hű fordítása, amely 1585 december havában íródott Padovában.

*

Néhány évvel ezelőtt Mantuában tartózkodtam; apró vázlatokat és kisebb képeket kerestem, amelyek megszerzése arányban állna kis vagyonommal, de csak az 1600 előtti festők műveire vetettem ki hálómat; mert körülbelül abban a korszakban halt meg az olasz eredetiség, amely már 1530-ban, Firenze megvásárlásával nagy veszélybe került.

De festmények helyett egy igen gazdag és igen zsugori patrícius az időtől megsárgult, régi kéziratokat kínált nekem, mégpedig borsos áron, megvételre. Kikötöttem, hogy előbb átnézhessem a kéziratokat és ő beleegyezett, de megjegyezte, hogy bízik becsületességemben, hogy nem emlékszem többé a pikáns anekdotákra, az esetben, ha nem veszem meg a kéziratokat.

Ezzel az észszerű feltétellel, átfutottam hát - szemem világa nagy kárára - három-négyszáz kötetet, amelyekben két-három évszázad előtt sokféle följegyzést halmoztak fel: tragikus végű kalandokról, nemes párviadalokról, békeokmányokat két, előkelő szomszédos nemesi családfő közt, különféle tárgyú emlékiratokat stb. öreg tulajdonosuk hihetetlen árat kért e kéziratokért. Hosszas alkudozások után megvásároltam, de igen drágán bizonyos elbeszélések lemásolás! jogát, melyek megtetszettek nekem és amelyek az 1500. év körüli olasz szokásokat tárgyalták.

Huszonkét fólio-kötetet vettem és az azokban foglalt rövid elbeszélések hű fordítását olvashatja itt az olvasó, ha türelemmel van megáldva.

A XVI. századbeli Olaszország történelmét jól ismerem, feltétlen hiszem tehát, hogy az itt közölt történet igaz és nem koholt. Gondosan azon igyekeztem, hogy a régi olasz eredeti komoly, közvetlen és felsőbbségesen homályos stílusa, amely telítve volt célzásokkal azokra az eszmékre és dolgokra, melyek V. Sixtus pápasága alatt (1585) a világ figyelmét lekötötték, a fordításban ne tűnjék fel, mint a modern szépirodalom és előítélettől mentes korunk eszméinek visszfénye. A kézirat ismeretlen szerzője minden bizonnyal óvatos és körültekintő ember: sohasem ítéli meg a tényeket, sohasem készíti elő azokat; egyetlen törekvése, hogy az igazsághoz híven mondjon el mindent. Ha leírása - tudtán kívül - néhol festőivé magasul, ez onnan ered, hogy 1585 felé a hiúság még nem övezte az affektálás dicsfényével az emberek cselekedeteit; akkor még az a vélemény járta, hogy csak úgy hathatunk szomszédjainkra, ha lehető legvilágosabban fejezzük ki magunkat. 1585 körül, az udvari bolondokat vagy a poétákat kivéve, senki se vesződött azzal, hogy szavakkal tetszelegjen. Akkor még nem mondták: „Itt halok meg felséged lába előtt", ugyanakkor, mikor postalovakért menesztettek futárt, hogy minél gyorsabban kereket oldjanak. Ez volt talán az árulás egyetlen módja, amely nem szerepelt szokásosnak. Az emberek szűkszavúak voltak és ügyeltek arra, hogy mit mondanak.