Sara Blædel

SZIKLASÍR

A mű eredeti címe: Pigen under træet

Copyright © Sara Blædel, 2019

First published by JP/Politikens Forlag, Denmark

A Nordin Agency ApS, Denmark engedélyével

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető

Fordította: Sulyok Viktória

ISBN 978-963-614-045-8 (papír)

ISBN 978-963-614-046-5 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szalontai Szonja

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Örök barátnőmnek, Gittének,

aki hűséges társam volt

az osztálykirándulásokon.

Rád mindig számíthatok.

Bornholm, 1995

A sziklafal oldalában nyílás derengett fel. A sápadt holdfény alig szűrődött át a fák sűrű koronáján, a lány mégis észrevette. Nehézkesen, tapogatózva botorkált felfelé a meredek hegyoldalon. Az ösvény felől hangokat hallott, mire megpróbált gyorsabban haladni, de megcsúszott, és majdnem elesett. Sikerült megkapaszkodnia egy csenevész bokorban, majd gyorsan továbbindult a barlang felé, ahol menedéket remélt. Az eső megint rákezdett. Az arcába csapott, és hangosan dobolt a fák levelein.

A hangok elhallgattak, az éjszakai sötétség mindent elborított. A lány keze kőbe ütközött. A szíve vadul vert a mellkasában, zihálva vette a levegőt.

Fájt a feje, és rettenetesen szédült. Tudta, hogy az ütés után elveszítette az eszméletét, de azt nem, hogy mennyi időre. Amikor magához tért, körülötte álltak, és fentről néztek le rá. Elhúzódott tőlük, nagy üggyel-bajjal feltápászkodott, és futásnak eredt. Bele a sötétbe.

Most megtapogatta a halántékát. A bőrén és átázott hajában érzett valami ragadósat, de a sötétben nem látta a vért. Soha többé nem áll szóba velük. Semmi mást nem akar, csak hogy hagyják békén.

Amikor átnyomakodott a keskeny nyíláson, a sziklafal végigkarcolta meztelen karja puha bőrét. A hidegtől reszketve a földre kuporodott, felhúzott térdét szorosan átkarolta, és megpróbált nyugodtan lélegezni. Addig hegyezte a fülét, ki tudja-e venni a hangjukat a szél süvítésén keresztül, míg biztos nem lett benne, hogy már nem keresik, és visszafordultak.

A fejét hasogató fájdalom görcsbe rántotta a testét, hullámokban tört rá a hányinger. Az eső apró, hideg cseppjei most még sűrűbben hullottak, és be-becsaptak a barlangba. A szél vadul fújt, a fák vastag törzsei recsegve-ropogva próbáltak ellenállni neki.

Egyre erősebben szédült. Lehunyta a szemét, hátha jobban lesz, de rémülten újra kinyitotta, amikor egy ág hangos csattanással a földre zuhant. A vihar és a fák panaszos hangjai mind nagyobb ijedséggel töltötték el. Megint lehunyta a szemét, Hajósra gondolt, aztán a bátyjára, és megpróbált úrrá lenni a riadalmán.

Nem bírt a hányingerével, és amikor az utolsó pillanatban kidugta a fejét az esőbe, és elhányta magát, durván beütötte a vállát a szikla egyik kiszögellésébe. Kábán, átfagyva megtörölte a száját, a szeméből folyt a könny. Beljebb húzódott a barlangba, hogy le tudjon feküdni. A fejében zakatolt a fájdalom. Az oldalára fordult, és összekuporodott, hogy felmelegedjen. A szeme jóformán magától csukódott le. Forgott vele a világ, majd lassan elbóbiskolt. Hatalmas robajra riadt fel. Áthatolhatatlan sötét vette körül.

És szinte mozdulni sem bírt.

– Louise Rick, Louise Rick!

A neve inkább „Loisz Rek”-nek hangzott.

A lemenő nap fénye aranyló narancsszínbe burkolta az eget. Alatta mélykéken terült el a tenger, ameddig a szem ellátott. A strandon korábban elviselhetetlen volt a forróság, Louise mégis ott ült, mert semmi másra nem volt képes.

Először nem reagált a férfi kiáltásaira. A lelkét nyomasztó űr elnehezítette, szürke, lomha köddel borította be.

– Vészhelyzet! – ordította a férfi angolul. – Családi ügy. Jöjjön a telefonhoz!

Már majdnem odaért a vízhez, ahol Louise ült. A lába nyomokat hagyott a nedves homokban, alig kapott levegőt. A szavai végre eljutottak Louise tudatáig. Rémülten fordította felé a fejét.

– Mi történt?

A férfi kinyújtotta a kezét, mintha fel akarná húzni az apró törölközőről, amit Louise a hotelszobából vitt magával.

– Kérem, jöjjön! – sürgette éles hangon, majd futva visszaindult az út másik oldalán fekvő recepció felé, ahol a parkoló autók között ételbódék sorakoztak. A szünet nélkül fel-alá száguldozó motorok pokoli lármát csaptak, de Louise meg sem hallotta, amint a férfi nyomába szegődve a pálmákkal körülvett hotel felé igyekezett.

Thaiföldet nem ő választotta, de így egyeztek meg, amikor útnak indultak. Hat hónap szabadság, és mindenki beleszólhat, merre menjenek. Mexikó után, ahol a nevelt fia, Jonas a maja civilizációt akarta felfedezni, Dél-Amerikában, Afrikában és Indiában időztek. A nagy utazás négy hónappal korábban vette kezdetét. Egy kis mozaikcsalád kalandtúrája. Louise és Jonas. Eik és Stephanie.

A recepció pultja mögött íróasztal állt, rajta telefonkagyló. Louise mobilja a szobájában maradt. Kikapcsolva.

– Nemzetközi hívás – intett a férfi a kagyló felé.

Louisét hirtelen bénító félelem kerítette hatalmába. Az utóbbi időben minden tőle telhetőt megtett, hogy kizárja a valóságot, és most egy telefonkagyló várja, készen arra, hogy szembesítse mindazzal, amiről nem akar tudomást venni.

Lezuttyant az íróasztal előtti székre. A férfi felkapta a kagylót, és a kezébe nyomta.

– Halló – szólt bele Louise erőtlenül, amikor a füléhez emelte.

– Mikkel – nyögte az apja szinte felismerhetetlen hangon. – Öngyilkos próbált lenni. A roskildei kórházban van, itt vagyunk nála. – Egy pillanatra elhallgatott, majd mély levegőt vett. – Még nem tudják, túléli-e – folytatta. – Szerintem haza kellene jönnöd.

Mikkel. Az öccse két és fél évvel volt fiatalabb nála, közel álltak egymáshoz. Nem annyira, amennyire állhattak volna, ha Louise Klaus halála után Közép-Sjællandon[1] marad, és nem lép le Koppenhágába. De ezer okból kifolyólag nem bírt maradni, még a barátja temetésére sem ment el. Mégis jó kapcsolat fűzte Mikkelhez, mindkét gyerekének ő lett a keresztanyja. A „terroristák”-nak, ahogy azelőtt az anyjuk nevezte az unokáit. A terroristák közben négy- és hatévesek lettek, és valamennyire lecsillapodtak. Legalábbis Kirstine. Malte finoman szólva még mindig nehezen fért a bőrébe, de Louise nem igazán tudott haragudni rá, bár egyáltalán nem rajongott az olyan gyerekekért, akik mindent felforgatnak maguk körül.

– Megyek.

Amikor elbúcsúztak egymástól, alig tudta elengedni a kagylót. Az ő Mikkelje, aki Klaus temetésén vörös rózsát tett a koporsóra helyette. Az öccse, akinek az egész világa összedőlt, amikor a felesége magára hagyta két kisgyerekkel, az ostedi házzal és a számlákkal, amiket nem tudott fizetni. Fuvaros munkákat vállalt, és amikor nem a roskildei Volvo raktárában húzta az igát, akkor az országutakat rótta.

Majdnem egy év telt el így, és aztán Trine visszaköltözött hozzá. Mikkel azóta boldognak látszott, és Louisében többször felmerült, hogy ennél jobb talán nem is történhetett volna a kapcsolatukkal, minden valahogy harmonikusabbá vált köztük. Újfajta nyugalom lengte őket körül, mintha jobban értékelnék mindazt, amijük van. A szakításuk idején Louise ugyan nem kedvelte túlzottan a sógornőjét, de azok az idők már elmúltak. Mikkel boldog volt, és így ő is.

Mindig úgy gondolta, hogy bármit megtenne azért, hogy megvédje az öccsét. Ha ezt nyíltan kimondta volna, Mikkelnél biztosan nem arat vele sikert. Egy fejjel magasabbra nőtt a nővérénél, és nagyon nem úgy festett, mint akinek a testvére védelmére van szüksége. De Louise megfogadta, hogy soha nem hagyja cserben.

A hazautat szinte végigaludta a gépen. Eik a gyerekekkel már korábban továbbutazott, Louisének pedig meggyőző fellépésével sikerült rávennie a helyi gyógyszertárost, hogy recept nélkül is adjon neki altatót, úgyhogy a tabletták átsegítették az éjszakákon.

Mivel „vészhelyzet” állt elő, az ócska szállóban csak azt az időt számították fel neki, amit ténylegesen ott töltött, a hét hátralévő részét nem kellett kifizetnie. A szobáról túl sok jót nem lehetett mondani, az ágy kényelmetlen volt, a szűk zuhanyfülkében vékony sugárban csordogált a jéghideg víz. Rengeteg jót lehetett azonban mondani a recepciósról, akiről kiderült, hogy egyben a hotel tulajdonosa is. Ezt az információt a reptér felé menet osztotta meg Louisével. Ő maga ajánlotta fel, hogy kiviszi, és ő derítette ki azt is, hogyan lehet a leggyorsabban eljutni Dániába.

Kétszer szállt át, de nem kellett túl sokáig várakoznia. Az útra a nyugtalanság, aggodalom, kimerültség és valószerűtlenség köde borult. Mint egy rossz álom, ami befészkeli magát az ember tagjaiba, megviseli a testét és megzavarja a fejét. Ráadásul az apja hívása óta egy falatot sem evett, és szinte semmit nem ivott. Az elmúlt hetekben, miután a többiek búcsút vettek tőle, egyébként sem volt étvágya. A teste mintha megszűnt volna működni, és amikor le akart valamit erőltetni a torkán, úgy érezte, erőszakot tesz saját magán. Még csak nem is csipegetett, ahogy az apja mondta volna, bár ő tényleg inkább csak a madarakhoz értett.

A bőröndje az elsők között érkezett meg. A recepciós vette rá az egyik reptéri alkalmazottat, hogy tegyen rá egy piros jelzést, hogy minél hamarabb kiadják. Louise teljesen elveszítette az időérzékét. A telefonjára pillantva konstatálta, hogy mindjárt este fél nyolc.

Az érkezési oldalon azonnal észrevette az apját a várakozók tömegétől kissé balra. A férfi odalépett hozzá, és magához húzta. A többi leszálló utasnak úgy kellett kerülgetni őket a poggyászával.

A szoros ölelés megakadályozta Louisét, hogy az öccse iránt érdeklődjön, bár az is lehet, hogy egyszerűen csak nem mert kérdezni róla. Az apja hívása óta már több mint egy nap telt el. Az első huszonnégy óra döntő jelentőségű. Louise tapasztalatból tudta, hogy gyakran ezek az órák jelentik a választóvonalat élet és halál között. Amikor az apja elengedte, és letörölte a könnyeit, Louise hátralépett, hogy lássa az arcát.

– Az orvosok azt mondják, túléli – suttogta a férfi kásás hangon. – Nem valószínű, hogy maradandó károsodást szenvedett, de majdnem elveszítettük. Ha édesanyád nem találja meg, meghal. Már nem volt eszméleténél.

Louise testét elöntötte a megkönnyebbülés hulláma, mintha kissé elemelkedett volna a földtől.

– Bemegyünk hozzá? – kérdezte.

Az apja a fejét rázta.

– Azt mondták, ma este nyugalomra van szüksége. Nincs jól, és még nagyon kába. Majd holnap meglátogatjuk.

Megfogta Louise bőröndjét, és a kijárat felé indultak. A szabadba érve Louise végre kezdte felfogni a fülét megütő beszédfoszlányokat, és érezte az alacsonyan járó, rózsaszínű nap langymelegét az arcán, de még mindig nem sikerült megnyugodnia. A teste továbbra is riadókészültségben maradt: nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy bármikor lecsaphat valamilyen katasztrófa. Lassan enyhült benne a rettegés, és valamivel könnyebben vette a levegőt. A bőröndjét az apja betette a csomagtartóba, és kitolatott a parkolóból.

Az autópályán az apja a többiekről érdeklődött. Főleg Jonasról. Louise kitérően válaszolt. Annyit mondott, hogy minden rendben van, üdvözletüket küldik, és természetesen megértik, hogy haza kellett jönnie.

– Szerintem nemsokára utánuk mehetsz – jegyezte meg az apja, mintha mentegetőzne, amiért félbeszakította a lánya nyaralását, holott az öccse nem is haldoklik.

A közlekedési táblák gyorsan repültek el mellettük. Louise nem igazán figyelt az ismerős környékre, bár sok időt töltött távol. Mikkelre gondolt. Fel sem bírta fogni, hogy az öccse öngyilkos akart lenni. Mikkel pontosan tudta, milyen nyomorultul érezte Louise magát hosszú éveken át a gondolattól, hogy a barátja, Klaus eldobta magától az életet. Ő talált rá a lépcső felett lógva a házban, ahol éppen megkezdték a közös életüket.

– Mi történt? – törte meg Louise a csendet. – Hogy csinálta?

Az apja mereven az útra szegezte a pillantását.

– Kipufogógáz – felelte végül. – Bezárkózott a garázsba, és beindította a kocsit. A gyerekek nálunk aludtak. De édesanyád reggel beugrott hozzá, és hallotta, hogy jár a motor.

– Kipufogógáz! – ismételte meg Louise hangosan.

Ezzel a módszerrel újabban nemigen találkoztak. Az igazságügyi orvos szakértők szerint csak a szegények vagy a nagyon gazdagok élnek vele, mert az újabb katalizátoros autók nem igazán alkalmasak rá, szóval csak az tud így öngyilkosságot elkövetni, akinek régi kocsija van, vagy aki megengedhet magának egy exkluzív veterán autót.

Louise magán érezte az apja pillantását.

– Biztos sokáig volt a kocsiban – nyögte elszoruló torokkal. Ha egy helyiség elég jól van szigetelve, csak idő kérdése, hogy a szén-monoxid végezzen az emberrel. – És Trine? Nem hallott semmit?

– Nem volt otthon.

Az apja még mindig kásás hangon beszélt. Louise némán nézte. Nem tett fel újabb kérdést. Túl fáradtnak érezte magát, és nem volt benne biztos, hogy bármit is tudna kezdeni a válasszal. Inkább bekapcsolta a rádiót, hátradöntötte a fejét, és hallgatta a híreket.

A rendőrség megerősítette, hogy valóban Susan Dahlgaard holttestét találták meg Bornholmon a múlt héten. Susan Dahlgaard, a Közép-Sjællandon fekvő Osted általános iskolájának tanulója tizennégy éves korában tűnt el 1995-ben egy osztálykirándulás alkalmával. A testét most egy sziklabarlangban találták meg a Visszhang-völgyben, a sziget egyik kedvelt kirándulóhelyén. A holttest állapota megnehezítette az azonosítást, és jelenleg még tisztázatlan, hogy bűncselekmény történt-e.

Louise kihúzta magát ültében. Ezzel az üggyel már találkozott. Olle, az egyik korábbi kollégája Susan Dahlgaard fényképét még ki is tette az íróasztala mögötti falra, ahová azoknak az eltűnt személyeknek a fotóit tűzte ki, akiknek az ügyében a nyomozás semmire sem jutott, és akikről a média időről időre cikkezett. Susan keresésére nagy erőket mozgósítottak. A rendőrség mobil csoportját és az ország legjobb nyomkövető kutyáit is bevetették. A svanekei turistaház környékét, ahol Susan osztálya megszállt, egy harmincfős csoport fésülte át, a kutyáik a legjobb kiképzést kapták. Egy héttel később friss csapattal folytatták a kutatást, majd többször megismételték váltott egységekkel, mielőtt lefújták volna a kutyás keresést. Az egyik teória szerint a lányt elrabolták, és elvitték a szigetről. A fényképét rendszeresen lehozta a híradó, az arcát az egész országban plakátokon lehetett látni. Az ilyen volumenű nyomozást maguk közt csak „teljes csomag”-ként emlegették, ami azt jelentette, hogy nemzetközi szinten is foglalkoztak vele.

A három barátnője, akikkel egy szobában aludt, utoljára a svanekei kikötőben látta Susant. A lányok a kihallgatás során azt vallották, hogy miután mindenki lefeküdt, ők négyen két biciklin kilógtak a szállásukról. A kikötőbe mentek, ahol Susan hozzácsapódott pár helyi fiúhoz, akikkel korábban ismerkedtek meg. A kikötőben lévő trafik előtt váltak el egymástól, ott látták utoljára. A fiúk megerősítették, hogy a kikötőben találkoztak a lányokkal, de azt állították, hogy nem maradtak együtt Susannel. Ez volt az utolsó információ vele kapcsolatban.

A lány eltűnésekor Louise még csak gimnazista volt Roskildében, az ügy mégis foglalkoztatta később már rendőrként is, mert Osted nagyon közel feküdt Hvalsøhöz, ahol ő volt általános iskolás. Ő is volt osztálykiránduláson Bornholmon, és az élmény még mindig élénken élt az emlékezetében. Indulás előtt egy nappal egy focimeccsen eltörte a kulcscsontját. A bal vállát és karját bekötözték, ezért a barátnői segítsége nélkül nem tudott felöltözni, és a cipőjét sem bírta bekötni. A sérülése egyúttal remek ürügyül szolgált arra, hogy ne kelljen az osztályával bicikliznie, amiért külön hálás volt. Lehunyta a szemét. Fel-felvillantak előtte a kirándulás emlékei. A kompot az odaúton úgy dobálták a hullámok, hogy több osztálytársa elhányta magát. A füstölőházban újságpapírba csomagolt füstölt heringet kaptak, Gudhjemben pedig akkora fagyit vettek a kikötőben, hogy alig bírtak vele…

Amikor az öccse háza előtti kocsibejárón kinyitotta a szemét, rájött, hogy elnyomta az álom. Az édesanyja az ajtóban várta. Idősnek tűnt. Mintha a négy hónap alatt, amit Louise külföldön töltött, megöregedett volna. Vagy lehet, hogy csak azért tűnt úgy, mert újabban ritkán látta az anyját a szokásos munkaköpenye nélkül. Otthon az asszony általában a ház és a melléképületben lévő kis kerámiaműhely között cikázott. Az agyagpettyes munkaruha annyira a részévé vált, hogy „civilben” szinte idegenül hatott.

Amikor Louise kiszállt az autóból, és a bejárat felé indult, akkor tudatosodott benne, hogy nem a kor hagyta rajta pecsétjét az édesanyja arcán. A történtek súlya ült rá a vonásaira mázsás teherként, mintha még nem fogta volna fel, hogy a fia már nincs életveszélyben. A legrosszabbon már túl vannak. De ekkor Louisére is rázuhant a valóság. A legrosszabbon még nincsenek túl.

Az öccse meg akart halni, és ez még nincsen mögöttük csak azért, mert az öngyilkossági kísérlete meghiúsult. Olyan boldogtalannak érezte magát, hogy kész volt eldobni magától az életet, bár két kisgyermek édesapja, és szereti a feleségét.

Louise kitárta a karját, és átölelte az édesanyját. Körüllengte az asszony ismerős illata, és gyengéd szeretettel burkolta be.

– Annyira örülök, hogy hazajöttél – suttogta az asszony a lánya hosszú hajába.

Louise elképzelni sem tudta, hogyan nézhet ki az út után, de feltételezte, hogy nem túl jól. Amióta Phuketen elhagyta a hotelt, még arra sem volt érkezése, hogy átöltözzön, úgyhogy még mindig sortot viselt, és azt a kapucnis pulóvert, amit a gépen kapott magára. Az anyja maga után húzta a házba, az apja pedig kivette a bőröndjét a csomagtartóból.

– Hol vannak a gyerekek? – kérdezte Louise, és körülnézett. – És Trine?

– A gyerekek alszanak – felelte az anyja, és belökte a konyhaajtót.

Az étkezőasztalt három személyre terítették meg, a tűzhely felől curry illata érződött. Louise gyomra felfordult, mégis sikerült rezzenéstelen arccal helyet foglalnia az egyik széken.

– Milyennek tűnt, amikor bent voltatok nála? – kérdezte, és átvette a borospoharat, amit az anyja nyújtott felé. – Megkönnyebbült?

Nemegyszer tapasztalta ezt a reakciót olyanoknál, akik túléltek egy öngyilkossági kísérletet. Gyakran előfordult, hogy valaki lenyelt egy marék tablettát, de szinte azonnal meg is bánta.

– Az ilyesmi sokszor inkább csak segélykiáltás – tette hozzá.

Közben az apja is végzett, és odaült hozzájuk. A szülei gyors pillantást váltottak, majd az anyja komoran Louise felé fordult, és szemmel láthatóan nehéz szívvel közölte vele, hogy Mikkel valóban meg akart halni.

– Nem segélykiáltás volt – erősítette meg az apja. – Tényleg azt akarta, hogy sikerüljön.

– De miért? – tört ki Louiséből. – Miért most? Amikor Trine elhagyta, akkor nem próbálkozott ilyesmivel, pedig egyidőben attól tartottam, hogy valami ostobaságra vetemedik. Szóval miért most, amikor minden rendben van?

Nem kapott választ. A szülei újra egymásra néztek.

– Megint elhagyta – suttogta végül az anyja.

Louise letette a poharat az asztalra.

– Elhagyta? – ismételte meg összezavarodva. – Hogyhogy elhagyta?

– Elutazott – vette át a szót az apja. – Semmilyen magyarázatot nem adott, és semmiféle előjele nem volt. Amikor Mikkel szerdán hazaért a munkából, egyszerűen nem volt otthon. Csak egy utazótáskát és pár ruhát vitt magával.

– Meg a cigarettapénzüket – tette hozzá az anyja, és a szekrény felé pillantott, aminek a legfelső polcán egy barna agyagedény állt.

Louise soha nem értette igazán, hogy az öccse és a felesége miért ragaszkodnak ahhoz, hogy félretegyék a „cigarettapénzüket”, mióta évekkel korábban felhagytak a dohányzással, és miért nem költik el simán a megmaradt összeget. A megspórolt pénzt mindenesetre hetente betették az edénybe, és abból mentek pár napos kirándulásokra.

– Mivel egy szót sem szólt, nem lehet tudni, hol van. Az is elképzelhető, hogy van valakije – folytatta az anyja csípősen.

– Igen, nagyon is könnyen – dörmögte az apja. – Szinte mintha demonstrálni akarta volna Mikkelnek, hogy új életet kezd, különben nyilván több mindent vitt volna magával.

– Nem lett volna szabad visszafogadnia – sóhajtotta az anyja. – Aki egyszer így elhagyta a férjét, az bármikor újra képes rá. Mindig is ez volt a véleményem. És Mikkel akkor teljesen összetört.

– De összevesztek? – kérdezte Louise értetlenkedve.

A szülei vállat vontak.

– Nem valószínű. És nem úgy tűnt, hogy bármi gond van – felelte az anyja.

– Nem sokkal korábban mind a négyen nálunk vacsoráztak – folytatta az apja. – Boldognak tűntek. Kibéreltek egy hétvégi házat, július elején akartak nyaralni menni. Nem veszekedtek, még apróságokon sem, szóval az egész úgy jött, mint derült égből a villámcsapás.

– Persze lehet, hogy Trine megjátszotta magát, és csak a megfelelő pillanatra várt, hogy elhagyja – találgatott az anyja. Mereven nézett maga elé, mint aki abban reménykedik, hogy ha erősen koncentrál, kordában tudja tartani a menye iránt érzett haragját.

– Szóval Mikkel szerintetek ezért próbált öngyilkos lenni? – vetette fel Louise.

Az anyja bólintott, majd ráemelte a pillantását.

– Szerintem igen. Gondolom, rettegett attól, hogy megint ugyanaz lesz, mint a múltkor.

– De nem igazán tudtunk beszélni vele – szólt közbe az apja, miközben átvette a feleségétől a currys húsgombócot. Louise már nyitotta a száját, hogy ő csak keveset kér, de a tányérja addigra már roskadozott az ételtől.

– Ez jót fog tenni ez után a hosszú út után – jegyezte meg az anyja, és határozottan letette elé az adagját.

A hatalmas telken fekvő vörös téglás ház konyhája barlangra emlékeztette Louisét. Az öccse maga újította fel. A szekrényajtókat egy autófényező kollégája segítségével sötétzöldre festette. Mindent újrahasznosított fából készített, az egész úgy nézett ki, mintha egy lakberendezési magazinból lenne kivágva.

Mikor Trine először elköltözött, Mikkel belevetette magát a ház renoválásába, minden szabad percében azt csinosítgatta. Az egészet azzal ideologizálta meg, hogy így rengeteg pénzt spórol meg, amit egyébként pszichológusra költene. Louise hirtelen arra gondolt, hogy ezúttal talán már nem talált semmit, amin levezethette volna az érzéseit. Nem volt semmi, ami lekötné, ami elterelte volna a gondolatait.

Nem nyúlt az ételhez.

– Ettem a gépen – szabadkozott, és letette a poharát. – A gyerekek hogy viselik?

– Még nem tudják. Azt mondtuk nekik, hogy az apukájuk kórházban van, de nemsokára hazajön. Tegnap a legrosszabbtól tartottunk, és nem tudtunk mit mondani nekik. Muszáj volt megvárni, hogyan alakul az állapota. Azt is csak ma tudtuk meg, amikor beszéltünk vele, hogy mi a helyzet Trinével. Fogalmunk sem volt róla, hogy megint elhagyta.

– Mennyi cigarettapénzt vitt magával? – kérdezte Louise. Közben érezte, ahogy hirtelen elönti a heves ellenszenv, amit akkor is érzett, amikor a sógornője először fordított hátat az öccsének. A legnagyobb örömmel fogja kiverni belőle azt a pénzt, nem fog aggodalmaskodni, hogy bepiszkítja a kezét.

– Mikkel szerint olyan hétezret – felelte az anyja, és újratöltötte a poharaikat.

– Hát azzal nem megy sokra, ha romantikus légyottra szánja – szögezte le az apja szárazon.

– Igazából nem tudjuk, mire szánja – szólt rá az anyja élesen, mintha visszafogta volna a menye iránt érzett dühét. – Ilyet mindenesetre Mikkelnek nem szabad mondanunk. Az is lehet, hogy csak egyedül akar lenni kicsit.

– Lelépett, és magára hagyta a gyerekeit – mutatott rá az apja. – Mikkel biztosan tudja, hogy elhagyta, különben nem csinált volna ilyet.

Louise nem igazán figyelte, min civódnak a szülei. Fáradt volt. És szomorú. Akárhogyan is van, a sógornőjének lesz min gondolkodnia, amikor visszajön, és meglátja, mit okozott. Hirtelen rádöbbent, hogy az öccse talán ugyanazt az elkeseredettséget érezte, ami sok férfit indít arra, hogy először a feleségével és a gyerekeivel végezzen, mielőtt öngyilkosságot követ el. Az ilyesmit a sajtó családi tragédiaként tálalja, noha valójában gyilkosság. Az öccse nem próbálta magával vinni a gyerekeit a halálba. Nem próbálta megbüntetni Trinét. Csak saját magát tette ki veszélynek, és Louise a gyilkosságiaknál eltöltött hosszú évek számlájára írta, hogy most szinte megkönnyebbülés öntötte el amiatt, hogy nem alakultak rosszabbul a dolgok. Senki sem halt meg.

Összerezzent, amikor az anyja felállt.

– Megágyaztam neked a hátsó szobában – közölte, és Louise bőröndjével a folyosó felé indult.

– Ma itt alszunk, hogy reggel el tudjuk vinni a gyerekeket, de ha Mikkelt bent tartják, akkor az lenne a legjobb, ha te és a kicsik átköltöznétek hozzánk, amíg ki nem engedik. És persze az is lehet, hogy aztán nyugalomra lesz szüksége. De ezt majd holnap megbeszéljük.

Louisének esze ágában sem volt odaköltözni a szüleihez, de túl fáradtnak érezte magát ahhoz, hogy vitázni kezdjen. A vendégszobában az anyja törölközőt tett ki neki az ágyra, és azt mondta, hogy használja nyugodtan Trine dolgait, ha kell neki valami.

– Csak le akarok fürödni – felelte Louise. – Aztán meg jó lesz végre normálisan aludni, miután annyit nyomorogtam a gépen.

Az anyja a két keze közé fogta Louise arcát. Egy pillanatig nem mozdult, majd elengedte, és megkérdezte, felkeltsék-e, amikor reggel elmennek.

– Ne! Muszáj aludnom. Ha az éjjel sikerül kipihennem magam, talán megúszom a jetlaget.

Már nyúlt is a táskája felé, hogy a neszesszeréből kivegye az altatót.

[1] A gördülékeny olvasásélmény érdekében a tulajdonnevek toldalékolásakor a magyar kiejtéshez közelítő hangzást vettük alapul az autentikus dán kiejtéssel szemben. – A szerk.

Sokáig mozdulatlanul feküdt, és értetlenül meredt maga elé a sötétben. A testében zakatolt a fájdalom, és minden tagját olyan nehéznek érezte, mintha valaki másé lett volna. Nedves föld kellemetlen penészszaga szúrta az orrát, a némaság nyomasztóan telepedett rá.

Hiába fülelt, semmilyen hangot nem tudott kivenni. Pánikba esve próbált felülni, de a tagjai nem engedelmeskedtek. Sikítani akart, de a száján nem jött ki hang. Olyan volt, mintha egyre fogyna körülötte az oxigén, mintha friss levegőre remény sem lenne.

Az orrába maró kín egészen a homlokáig hatolt. Szorosan lehunyta a szemét, könnyei belefolytak a fülébe. Hányinger tört rá. Hiába próbált oldalra fordulni, csak a fejét bírta kicsit megmozdítani, mielőtt a gyomra megszabadult volna a tartalmától. Az arcán nyál folyt végig, de képtelen volt letörölni. Hosszú másodpercek, talán percek múltán csapott belé a felismerés, hogy nem tud mozogni. Kétségbeesetten próbálta mozgásra bírni a lábát vagy legalább a lábujját, de semmi.

Camilla Lind ujját megégette a kilöttyenő kávé, amikor csészével a kezében igyekezett Terkel Høyer irodája felé, ahol már elkezdődött a szerkesztőségi meeting. Minden papír nála volt, amit korábban kinyomtatott, úgy érezte, alaposan felkészült rá, hogy harcoljon a sztorijáért.

Amikor benyitott az ajtón, a főszerkesztő épp az egyik cikkötletet mérlegelte.

– Köszönjük, hogy megtisztelsz minket a jelenléteddel! – szólt gúnyos ingerültséggel a hangjában.

A Morgenavisen bűnügyi rovatánál már a kezdetek óta Terkel volt a főnöke, és ő intézkedett az érdekében akkor is, amikor Camilla úgy döntött, hogy hosszú, önkéntes szabadsága után megint a régi munkájával akar foglalkozni. Egyidőben annyira összefolyt a szakmai és a magánélete, hogy még a pszichiátriára is be kellett feküdnie, máskülönben nem tudta volna feldolgozni azt a traumatikus élményt, amikor Svédországban közvetlen közelről tanúja volt egy gyilkosságnak. A környezetében többen is tartottak tőle, hogy nem elég erős ahhoz, hogy túltegye magát ezen az egészen. Tévedtek.

Az életében azóta rengeteg változás történt, és a munkakedve is visszatért. Jobb is volt, hogy megint teljes munkaidős állást vállalt, mivel a férje, Frederik az USA-ban dolgozott egy sorozat forgatókönyvén.

– Bornholm – kezdte, amikor Terkel lezárta, amiről beszéltek, és kérdő pillantást vetett rá az asztalra helyezett papírok felett. – Kapcsolatba léptem a rønnei rendőrséggel. Még mindig nem tudják, hogy Susan Dahlgaard halálát bűncselekmény okozta-e. Annyit mondtak, hogy a mumifikálódott holttest egy sziklahasadékban feküdt, amit eltorlaszolt egy elé zuhant fatörzs. Valószínűleg az eltűnése óta ott volt, és most azért került elő, mert a fa szinte teljesen elkorhadt. Egy kiránduló találta meg.

Felemelte az egyik papírt az asztalról.

– A kövek és a fatörzs miatt nem fértek hozzá az állatok közvetlenül a halála után – magyarázta.

– Ez már fent van a neten – szólt közbe az egyik fiatal kollégája, Jakob. Korábban gyakornokként dolgozott a bűnügyi rovatnál, aztán a megszorítások ellenére felvették rendes állásba, mialatt Camilla a kényszerpihenőjét töltötte.

– Én is az ostedi iskolába jártam – folytatta Camilla ügyet sem vetve rá. Elhúzott egy széket az asztaltól, és leült. – Susant nem ismertem, de az osztályfőnökét, aki ott volt velük Bornholmon, igen. Megnéztem az osztálynévsort, és van köztük pár ismerős név.

– Tudsz velük beszélni? – kérdezte Terkel.

– Jártam az egyikük bátyjával – felelte Camilla. – És egy másikkal néha össze szoktam futni. Az iskola közelében lakik, és biztosan tud segíteni, hogyan jutok el a többiekhez, akik szintén ott voltak azon a kiránduláson.

– Inkább várjunk egy kicsit! – ingatta a fejét Terkel. – Még azt sem tudjuk, hogy bűncselekmény történt-e.

– Szóval lógassuk a lábunkat, míg mások meginterjúvolják őket, és nekünk meg majd már az orrunkra csapják az ajtót? – nézett Camilla merőn a szemébe. A főnökét kevés dolog dühítette jobban, mint mikor a konkurens lapok megelőzték őket, és adott esetben még arról is gondoskodtak, hogy a forrásaik ne álljanak szóba velük.

– Egy iskolába jártunk – ismételte meg nyomatékosan. – Én is voltam osztálykiránduláson Bornholmon. Ugyanott, ahol Susan. Mi is a svanekei turistaházban szálltunk meg. Talán még ugyanabban az ágyban is aludtunk. Jó sztorit tudok belőle kihozni. Megírom, mi történt, mielőtt eltűnt.

– Dehát ez már ősrégi ügy – szólalt meg megint Jakob, és közben Ole Kvistre pillantott, aki a legrégebbi motoros volt a Morgenavisennél.

Ole bólintott, de az utóbbi időben tulajdonképpen egyre inkább azt a benyomást keltette, hogy teljesen hidegen hagyják a szerkesztőségi üléseken felvetődött ötletek.

– De mindig is foglalkoztatta az embereket, mert soha nem oldódott meg – csapott le Camilla. – A felderítetlen gyilkossági ügyek is ilyenek. Egyszerűen tudni akarjuk, mi történt. Susan alig tizennégy éves volt, amikor ’95-ben eltűnt. Mindannyian bele tudjuk képzelni magunkat a helyzetbe, hisz valaha mind voltunk osztálykiránduláson.

– Hát én soha nem jártam Bornholmon – közölte Jakob.

Camilla szemében düh villant, és arra gondolt, hogy Jakob ’95-ben még talán a bilit sem tudta használni. Látta, hogy Ole megszokásból szólásra nyitja a száját, de végül mégis inkább hallgat.

– Éjjel lövöldözés volt a Tagensvejen – dobott be egy másik témát Terkel.

Camilla hátradőlt, és karba tette a kezét.

– Ha megint egy bandák közti leszámolással kell foglalkoznom, felmondok – fenyegetőzött.

– Dehát még csak most jöttél vissza – kuncogott Ole. Kezdett magához térni, és élvezte a drámát.

– Susannel akarok foglalkozni – állhatatoskodott Camilla. – Beszélek pár emberrel, akik ott voltak az osztálykiránduláson. Kiderítem, mire emlékeznek, és most hol tartanak az életükben. Arról is tudnak mesélni, milyen volt Susan, és van-e elképzelésük, hogy mi történhetett vele.

– Ezt már tuti megírták – tiltakozott Jakob. – Biztosan akkor is megkérdezték őket, amikor Susan eltűnt.

– De én még nem írtam róla – sziszegte Camilla. – Én még nem beszéltem velük.

Úgy tűnt, Terkel az ő pártját fogja. Amikor Camilla elhallgatott, bólintott.

– Jakob, a tiéd a lövöldözés, Camilla, te meg vesd rá magad Susan osztálytársaira! Ha nem bűncselekmény történt, akkor kérdezd őket arról, hogy mit jelent nekik, hogy megint felszakadtak a régi sebek.

Camilla elégedetten mosolygott. Úgy negyven perc alatt Ostedbe érhet, és tudta is, hol akar kezdeni.

A nyári eső vadul verte a szélvédőt, amikor lehajtott az autópályáról. Maga mögött hagyta Glimet és Ømöt, és közben Frederikre gondolt, akit éppen meglátogatott az apja Hawaiin. Camilla is járt már Frederik hawaii házában, de még azelőtt, hogy összeházasodtak volna. Frederik most többször is rákérdezett, nem akar-e ő is odarepülni hozzá, de a közelgő nyári szünet miatt Camilla hazavárta a fiát, és nem szeretett volna Markus nélkül elutazni, a fiú pedig inkább Dániában akart maradni a barátnőjével, Juliával.

Őrület! Camilla végignézett a mezőkön. Észrevett egy tanyát, ahol az egyik barátja lakott, amikor gimnáziumba jártak Roskildében. Felfoghatatlan, hogy a fia nem csap le azonnal a lehetőségre, hogy Hawaiin tölthessen egy kis időt. De hirtelen belé villant, hogy ő is inkább azt választotta, hogy együtt lehessen a fiával. Ő is a dán nyarat részesíti előnyben.

Markus a tanév elején jött össze Juliával, és Camilla legnagyobb meglepetésére azóta kitartottak egymás mellett. Markus igazából semmit nem volt hajlandó csinálni a barátnője nélkül. Julia egyébként aranyos lánynak tűnt, de Camilla nagyon nem örült annak, hogy soha nem lehet kettesben a fiával.

A gondolatai közben visszaszálltak a férjéhez, és akkor megcsörrent a mobilja. Frederik kereste. Tizenkét óra időeltolódás volt köztük, de a hangja alapján akár egymás mellett is ülhettek volna.

– Éppen Ostedbe tartok – felelte Camilla, amikor a férfi megkérdezte, mit csinál.

– Használt kocsit akarsz venni? – nevetett fel Frederik.

Camilla apja korábban használt kocsikkal kereskedett. Az ostedi üzletében minden autó szélvédője mögött ott virított az ára. Frederik nem ismerte személyesen. Camilla és az apja között csak az esküvő utáni időszakban kezdett javulni valamelyest a kapcsolat.

– Hát, már vagy huszonöt éve bezárta az üzletét, szóval ezzel elkéstem, de tegnap együtt ebédeltünk – válaszolta Camilla. – A városban volt, és szólt, hogy találkozzunk.

Frederik családja az anyja halála után szétesett, Camilla érzése szerint talán ezért jelentett neki sokat, hogy a felesége őrködik a sajátja felett. De az apja egy idióta. Vagy legalábbis korábban az volt.

– A válásról még mindig nem hajlandó beszélni – folytatta. – Ha rákérdezek, csak annyit felel, hogy a bátyám halála nagyon megviselte. Hát nem csak őt! Egy tizenhat éves fiú halála mindenkit megvisel.

Camilla tizennégy éves volt, amikor a bátyja, Lasse a házuktól alig kétszáz méterre motorbalesetet szenvedett. Kikanyarodott a főútra, és összeütközött egy autóval.

– A gyásszal nem könnyű megbirkózni. Mindenki máshogyan reagál – ismételte el Frederik, amit már annyiszor elmondott, de mindhiába.

Camilla apja igazi nagymenőnek számított Ostedben. Állandóan nyüzsgött, rengeteg barátja és üzletfele volt, de Lasse halála után az egész addigi életének hátat fordított. A válása után alig egy hónappal összeköltözött egy fiatalabb nővel, akit Camilla az első találkozásuktól kezdve ki nem állhatott.

– De tudod, hogy nem csak erről van szó – felelte, és lassított, miközben az utca túloldalán lévő házakat figyelte. – Markus születése után sem lehetett rá számítani. Soha nem segített. Még csak fel sem ajánlotta, hogy vigyáz rá, vagy elmegy érte oviba, vagy mit tudom én. Egyetlenegyszer sem. De… – Kitette az indexet. – Most jól éreztem magam vele. Jó volt látni. És azt hiszem, hogy a korral talán önmagán kívül másokra is tekintettel tud lenni. Megbeszéltük, hogy a héten meglátogatom. Már régen voltam Præstøben.

Az apja a szülei házában lakott. Egy ideig még autókkal foglalkozott Dél-Sjællandon, de aztán nyugdíjba ment. A fiatal barátnője már régen faképnél hagyta, és Camillának az volt a benyomása, hogy néha talán magányosnak érzi magát.

– Szuper – nyugtázta Frederik, és hallatszott a hangján, hogy megpróbálja nem túlságosan belelovallni magát, hogy a felesége ki fog békülni az apjával. – És édesanyád hogy van?

– Jól. Álomfejtést és pilatest tanít, szóval elfoglalja magát. Úgy látom, most, hogy az unokája túl nagy ahhoz, hogy állandóan körülötte sertepertéljen, élénk társasági életet él Skanderborgban.

Frederik megint felnevetett.

– Ma skype-oltam Markusszal – mesélte. – Megkérdezte, odaadom-e neki a hajót a hétvégére.

Hát ez tipikus, gondolta Camilla. Frederiket kérdezte meg, mert tudja, hogy az anyjának nem tetszene, hogy a tizenhét éves fia a haverjaival motorcsónakázni indul.

– Te meg nyilván igent mondtál – sóhajtotta.

Nehezére esett hozzászokni, hogy hirtelen lett egy csomó pénzük meg saját motorcsónakjuk. Aggódott, hogy ez jót tesz-e Markusnak. A fiú egyértelműen élvezte, neki nem voltak ilyen skrupulusai.

– Igen – válaszolta Frederik. – Igent mondtam, de egy feltétellel.

– És mi lenne az?

– Hogy rávesz téged, hogy vegyél ki szabit, és látogass meg.

– Nélküle nem megyek.

Már beszéltek erről korábban. Frederik ismerte a felesége álláspontját.

– Két hét – folytatta a férfi. – Két hétre szívesen eljön veled. De csak a Roskilde fesztivál után.

– Hát ez… – álmélkodott Camilla, és egyből azt kívánta, bárcsak a többiek ne vettek volna már ki szabadságot akkorra. Felbugyogott benne a boldogság, hirtelen elviselhetetlenül hiányozni kezdett neki a férje, de megpróbálta figyelmen kívül hagyni az érzést, amíg nem lehet benne egészen biztos, hogy el tudnak hozzá menni.

– Közben megérkeztem – váltott témát. – Holnap majd hívlak. Üdv mindenkinek, és köszi, hogy beszéltél Markusszal.

Ezzel belecuppantott a telefonba, majd ledobta az anyósülésre, indexelt, és lekanyarodott az útról.

Nem igazán emlékezett Trinére az iskolából, de elég sokszor találkozott vele Louisénél születésnapi bulikon, és Jonas konfirmálásán is összefutottak. Minden egyes alkalommal az iskoláról és a volt tanáraikról beszélgettek. Meg a bulikról és amikor óra helyett nasit vettek, vagy a focipályán lógtak.

Inkább csak udvariasságból állt vele szóba. Egyszer elszólta magát Louise előtt, és bevallotta, hogy rettentő unalmasnak tartja a sógornőjét, de Louise csak felvonta a szemöldökét, és ennyit válaszolt: „Az öcsém szereti.”

Ezzel a témát le is zárták.

De Trine Madsen tényleg unalmas volt. Mielőtt elhagyta Mikkelt és elváltak, ő is a Rick nevet használta, de aztán visszatért a Madsenhez, és miután Mikkel visszafogadta, nem házasodtak megint össze.

A ház előtt nem parkolt egy autó sem, amit Camilla jó jelnek vett. Trine gyógypedikűrösként dolgozott, a rendelőjét a ház hátsó részéhez csatolt melléképületben rendezte be, ám ebből úgy tűnt, éppen nincsen nála páciens.

A csengő kitartó, monoton hangja lassan hozta fel Louisét az álom legmélyebb bugyrából. Sötétség vette körül, és fogalma sem volt róla, hol lehet. Lassú, fájdalmas cseppekben jutottak eszébe az események. A hazaút, Mikkel öngyilkossági kísérlete. És aztán Eik és Jonas. A fal felé fordult, és a fejére húzta a paplant, de ekkor megint megszólalt a csengő. Riadtan pattant fel az ágyból. Mi van, ha nem hallotta, hogy keresték? Lehet, hogy valami történt Mikkellel, és most személyesen akarják átadni a hírt, mert nem vette fel a telefonját?

Kótyagos fejjel, összeszorult szívvel sietett a bejárat felé. A csengő még egyszer megszólalt, mielőtt odaért volna. Feltépte az ajtót, és döbbenten hátralépett.

– Helló! – nyögte ki rozsdás hangon, de már záporoztak is rá a kérdések.

– Hát te meg mit keresel itt?

Camilla nagyon hangosan beszélt. Louise még nem bírta lerázni magáról az altató hatását. A világ olyan valószerűtlennek tűnt, mintha még mindig aludt volna. Képtelen volt válaszolni, csak némán bámulta a barátnőjét, aki tovább hangoskodott.

– Miért nem hívtál? Mikor jöttél haza? Mióta vagy itt? Hogy a francban lehet, hogy nekem senki sem szólt, hogy visszajöttél Dániába?

Louise úgy döntött, meg sem próbál válaszolni a kérdésözönre, inkább előrelépett, és kitárta a karját. A fáradtsága ködén keresztül érezte, hogy könnyek tolulnak a szemébe.

– Mikkel megpróbálta megölni magát – suttogta a barátnője vállába.

– Micsoda? – hördült fel Camilla, és magához szorította Louisét.

– Tegnap este érkeztem.

Egymást átkarolva álltak, majd Louise a konyhába irányította Camillát, ő maga pedig visszament a vendégszobába, hogy valami ruhát kapjon magára. Az esti zuhany után vizes hajjal feküdt le, és most a tincsei az egyik oldalon furán lelapultak.

A házban csend volt. Louise nem hallotta, amikor a szülei és a gyerekek felkeltek, és csak most vette észre, hogy már dél is elmúlt. Úgy aludt, mint akit agyonütöttek. A telefonján észrevett egy üzenetet az anyjától.

Majd este gyere M-hez. Pszichoterápia lesz, orvosra várunk.

Az anyja soha nem volt a hosszú üzenetek bajnoka. Ugyan Louise már alig várta, hogy találkozzon az öccsével, enyhe megkönnyebbülést érzett, hogy lesz ideje kivárni, míg a testéből eltűnik a tunyaság. A jelenlegi állapotában amúgy sem lenne túl nagy segítség senkinek, teljesen szét van esve.

Kurta „oké”-val válaszolt az anyjának, és megkérdezte, voltak-e bent Mikkelnél, és hogy van.

Igen. Szomorú., olvasta a rövid mondatokat. Félek, hogy megint megpróbálja.

Louise lehunyta a szemét, és felidézte maga előtt az öccsét. Mindkettejüknek egyforma sötét, göndör hajuk volt, de Mikkel mindig rövidre vágatta. Picit hegyes orruk is hasonlított, a szemük egyforma kéken világított.

Louise kis kontyba tekerte és gumival összefogta a haját. Kiment Camillához a konyhába, és levett egy teáskannát a polcról. A barátnője rögtön rákérdezett, hogyan történt.

– Kipufogógáz – felelte Louise, és hallotta, milyen hivatalos stílusban beszél. Rick nyomozóként használta ezt a hangot, amikor egy elhunyt rokonainak adta át a rossz hírt. Együttérző, de professzionális. – Járatta a kocsit a garázsban. Anyám talált rá.

– Sajnálom. Mikor történt?

– Tegnapelőtt. Azonnal jöttem, ahogy tudtam.

– Voltál már nála?

– Még nem, de majd hat körül bemegyek hozzá. Előtte még beszél egy orvossal, és azt meg kell várnom.

– De jól van?

Louise vállat vont. Hát ezt azért nem mondaná. Tudta, hogy a kérdés mögött gondoskodás rejlik, de aki meg akarja ölni magát, az nyilván nincs jól.

– Anyámtól tudod, hogy itthon vagyok? – kérdezte inkább.

Camilla zavart pillantást vetett rá.

– Senki sem mondta, hogy itthon vagy – felelte aztán. – Fogalmam sem volt róla. Ezért lepődtem meg annyira, amikor ajtót nyitottál. Rád aztán egyáltalán nem számítottam.

Louise kivett egy doboz teát a szekrényből, és meghökkenve nézett a barátnőjére.

– Dehát akkor miért vagy itt?

A vízforraló bepárásította az ablakot. Camilla kihúzott egy széket, és leült az asztalhoz.

– Trinével szerettem volna beszélni. Jobb, ha én írom meg a sztorit, mert akkor garantáltan az lesz, amit ő elmond.

– Te tudod, hol van? – kiáltotta Louise. Odaugrott Camillához, és izgatottan közelebb hajolt hozzá az asztal fölött. – Hallottál róla? Milyen sztorit jobb, ha te írsz meg?

Egy másodpercig egymás szemébe bámultak, aztán Camilla értetlenkedve megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs, hol van. Azt hittem, itthon találom.

– Eltűnt – felelte Louise a korábbinál kevésbé hevesen. – Lelépett.

– Lelépett? – ismételte meg Camilla felhúzott szemöldökkel.

– Ez készítette ki Mikkelt. Milyen sztorit akarsz megírni? Elkövetett valamit?

– Ezt meg hogy érted? Arról akarok beszélni vele, ami Bornholmon történt az osztálykiránduláson.

Most Louise vágott értetlenkedő arcot.

– Bornholmon?

– Trine egy osztályba járt azzal a lánnyal, aki ’95-ben eltűnt – magyarázta Camilla. – A múlt héten találtak egy holttestet, és sikerült azonosítani. Ő az.

Louise azt felelte, hogy ezt hallotta a rádióban.