Johanna Laurin

A NIZZAI SZERELMESEK

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe: Die Liebenden von Nizza

Copyright © Johanna Laurin, 2022

Published by arrangement with

Gaeb & Eggers Literary Agency.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-514-9 (papír)

ISBN 978-963-614-527-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Lévai Bianka

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Prológus

Villefranche, Franciaország, 1929. július

Ahogy tekintete a kikötőben andalgó fiatal párra tévedt, tudta, hogy ők ketten lesznek a ma esti témája. S jóllehet mióta az eszét tudta, festett, igen ritkán adódtak ilyen pillanatok, ilyen tiszta, ragyogó pillanatok, amikor az ecsetet legszívesebben másodpercek alatt végigtáncoltatta volna a vásznon, mert olyan világosan látta maga előtt a képet, annak összes színével és minden szépségével.

A nap már alacsonyan járt a horizonton és lángvörösre perzselte a lankák fölötti eget, a nappali tikkasztó meleg is elmúlt már, a tenger felől enyhe, lágy szellő érkezett, előre jelezve a hamarosan leszálló sötét és titokzatos éjszakát a csillogó víz felett.

A férfi az egész napot a kedvenc helyén üldögélve, a városka felett elterülő domboldalban, mélyzöld mandulafenyők és illatos levendulaligetek között töltötte, meseszép kilátással az azúrkék tengerre, a partot nyaldosó tarajos hullámokra és a sziklákkal borított, elvarázsolt Cap Ferrat-ra. Közvetlenül mögötte a Nizza körül elterülő dimbes-dombos vidékkel, valamint a két kis hegyi faluval, Èze-zel és Gourdonnal, melyek mintha sasfészekként emelkedtek volna büszkén a hegycsúcsra.

A férfi éppen ecsetjeivel, palettájával és vásznával leereszkedett a faluba, és az esti nyüzsgés közepette, nem messze a parttól, letelepedett egy padra, a színes kis utcák egyikében, mely Villefranche-t oly élettel teli hellyé tette.

A férfi és a nő, akik a festő tekintetét már messziről magukra vonzották, egészen közel sétáltak a parthoz. Egymás kezét fogva újra és újra egymásra pillantottak, időnként megálltak, és csak nézték a horizontot, majd cipőjüket levetve mezítláb lépkedtek tovább a vízben, nevettek és csókolóztak.

A nő fiatal volt, állig érő szőke hajjal, piros ruhát viselt, járása oly kecses, akár egy balerináé. Lehet, hogy már látta is korábban, valahol Nizzában, egy kiállításon vagy a Café du Jardinban, ahová a művész barátaival járt el, de nem volt biztos benne. Az emberek arcát mindig is nehezen jegyezte meg, ami igen különös, tekintve, hogy nap mint nap portrékat festett.

A férfi sötét hajú volt, bő nadrágot viselt nadrágtartóval és egy fehér inggel. Nagyon szép pár voltak, egyike azoknak, akiket muszáj volt megbámulni, és akiknek látványa egy rövid időre saját, régmúlt boldogságára, fiatalkori gondtalan pillanataira emlékeztette, amikor még semmi sem számított, csakis a szerelem.

A férfi csak egy kicsivel volt magasabb a nőnél, s időről időre átkarolta a derekát. Úgy tűnt, jól ismerik egymást, mégis volt bennük egyfajta játékosság, amit az ember csak a friss szerelmeseknél lát. Volt valami nem mindennapi ebben a párban, hogy mi, azt a festő nem tudta volna pontosan megfogalmazni. Talán egyfajta aura, ami mintha körülöttük mindent egyfajta különleges ragyogással vont volna be.

Ahogy közelebb értek, a férfi összeszedte minden bátorságát, felállt, és odalépett hozzájuk. Először mindketten meglepődtek a kérésén, aztán egymásra néztek, és a festő észrevette, hogy szavak nélkül is értik egymást, vagyis sokkal régebb óta lehettek együtt, semmint hogy újdonsült fiatal párok legyenek, és olyan élmények kovácsolják össze őket, melyek nem összetörték, inkább megerősítették a szerelmüket.

Nem sokkal később mindketten a festőállványa előtt álltak. Az első ecsetvonások megszületését követően a férfi máris érezte, hogy ez a kettős portré egészen más lesz a műtermében sorakozó festményekhez képest. Egészen különleges módon szerette volna megörökíteni ezt a párt és az őket összekötő érzéseket, ezért megkérte a nőt és a férfit, hogy kicsit távolabb helyezkedjenek el egymástól, úgy, mintha el akarnák érni egymást, de az valamiért nem sikerül. Úgy képzelte, hogy három képet is fest. Egy triptichont, mely az élet és a szerelem minden apró mozzanatát képes megmutatni, egy műalkotást, mely magába foglalja és megörökíti mindazt, ami szavakkal nem leírható. Csak remélte, hogy sikerül vászonra vinnie mindazt, ami a fejében kavargott.

Az első képen csak a nő volt látható, annak minden vágyakozásával, szerelmével, a másikhoz való ragaszkodásával. Látszott, mennyire epekedik a férfi után. Nyitottnak, boldognak és csoda szépnek tűnt, de nem csak annak. Minden gesztusa és arckifejezése kedvességről, egyben erőről és bátorságról árulkodott. A festő fejében egyszeriben egy harcos nő képe jelent meg, aki könyörtelenül kiáll a jóért.

Aztán fogta a második vásznat, és a festőállványra helyezte. Megfestette a férfit is, aki nyílt természete ellenére zárkózottabbnak, sokkal inkább befelé fordulónak tűnt, szenvedélye visszafogottnak látszott. Alkotás közben mégis arra törekedett, hogy vászonra vigye annak különleges, erős, szokatlan lényét, azt a szúrós tekintetet, azt a büszke nézést, mely hatalmas akaraterőről tanúskodott. Olyan színeket használt, amiket még soha ebben a kombinációban, hogy megragadja a belső tüzet, ami ezt a férfit jellemzi.

A festő mintha valamiféle transzban lett volna, ecsetjei csak úgy úsztak a vásznon. Érezte, ahogy a szíve vadul ver, és azt, ahogy a homlokán izzadságcseppek képződnek. Talán tényleg sikerül, talán most megalkotja azt a művet, amire mindig is vágyott.

Amint befejezte, megkérdezte, hogy másnap is eljönnének-e, mert szeretne egy harmadik képet is készíteni, ami egységbe hozná a másik kettőt.

Ez a három kép együtt tükrözné a szerelmüket. Három kép, mely azt a boldogságot, bánatot és feltétlen bizalmat ábrázolná, amit festés közben kettejükben érzett. Szerelmet, mely minden viszontagságot túlél, összetartást a viharos idők ellenére, meghittséget és reményt.

Három kép, ami aztán mindent megváltoztatott.

I. fejezet

Északi part, 2019. április

Későre járt.

Szememet dörzsölve nagyokat ásítottam. S bár hullafáradt voltam, mindenem tiltakozott, hogy ágyba bújjak, mert ott csak sötét gondolatok vártak rám. Így hát jó pár órája csak üldögéltem a kanapén, a lábamra terített gyapjútakaróval, előttem az asztalon egy csésze teával, a kis rézlámpa nyújtotta halvány megvilágításban.

A könyvet, amit olvastam, letettem, és kinéztem az ablakon. Koromsötét itt az éjszaka. A távolban hallottam az Északi-tenger zúgását, valamint egy széllel szemben küzdő sirály hangos vijjogását.

A városban, ahol eddig laktam, minden fényes és zajos volt. Folyamatos nyüzsgés és állandó elfoglaltság vett körül. Szerettem, soha nem tudtam volna elképzelni, hogy valaha is máshol éljek. Talán ezért tűnt most minden itt az északi parton olyan valószerűtlennek. Ez a béke, az elszigeteltség és a magány. Olyan hihetetlenül távol mindentől, ami korábban az életem része volt, hogy az már egyenesen megrémített.

Az étkezőasztal fölötti régi kakukkos órára néztem. Mindjárt kettő. Ha még szeretnék kicsit aludni, lassan ideje lenne lefeküdni.

Ahogy felálltam, Frida egy pillanatra álmosan felnézett, hűséges kutyaszemmel sandított rám, mintha csak azt kérdezné, hogy most komolyan elvárom, hogy áttrappoljon a szobámba az ágyam lábánál lévő kosárkájába. Egyértelmű, hogy a kandalló előtti báránybőrt sokkal kényelmesebbnek találta. Lehajoltam hozzá, és megvakartam Fridát a füle mögött, mire ő boldogan morgott egyet. A világos szőrű, éjfekete szemű francia bulldog csaknem egy éve volt velem, azóta alig mozdult el mellőlem. Az előző gazdái a helyi állatmenhelyre vitték, mivel porckopásban szenvedett. Eva, a szomszédom és egyben barátnőm, aki önkéntesként dolgozott a menhelyen, mesélt egyszer az öreg kutyusról, és megkérdezte, nincs-e kedvem örökbe befogadni.

– Akkor legalább lenne egy társad a magányos tengerparti sétáidon – mondta nagyot kacsintva.

Eleinte vonakodtam, ám egyszer elmentem, hogy megnézzem Fridát. Ő kérdőn pillantott vissza rám és már nem volt számomra kérdés, hogy magammal hozom-e. A szeme fölötti koromfekete szőrzet miatt Frida Kahlo után neveztem el, akinek a festményeit régen nagyon szerettem. Régen, egy másik, egy távoli életben, ami egy kisebbfajta örökkévalóságnak tűnt most nekem.

– Ideje lefeküdni – suttogtam halkan, mire Frida lassan felemelte hátsóját, nyújtózkodott egyet, és jóízűt ásított, ahogy én az előbb.

Ismét felegyenesedtem, hogy még utoljára kinézzek. Egyenesen a világítótoronyra láttam, mely néhány kilométerrel arrébb, a kikötő bejáratának végében állt. Fényjeleit a mélyfekete tenger felé küldte, amiről aztán eszembe jutott, hogyan tanította apám Larát, a nővéremet és engem evezni, amihez anyám szerint túlságosan kicsik voltunk még. A vízi sportok köre mindig is apám nagy szenvedélye volt, látszott rajta, hogy majd kicsattan a boldogságtól, amikor végre a lányaival is megoszthatta e lelkesedését. Lara a kezdetektől fogva született tehetségnek bizonyult, míg nekem sokkal nehezebben ment. A mély víz, a kényelmetlen fogású evezők, az ingatag, csúszós csónak, mindez félelemmel töltött el. Apám azonban nem adta fel, és hamarosan Larával egyedül ültünk a kis csónakunkban, és azt is megengedték nekünk, hogy egy darabon egyedül evezzünk. A szüleink hagyták, hogy a kikötőnek egészen a másik végéig elmenjünk, majd onnan egyenesen vissza, de Larának, mint mindig, akkor is egészen más tervei voltak. Elhatározta, hogy egészen a világítótoronyig elevez, ami azt jelentette, hogy a kikötőt is el kellett hagynunk. Holott apánk szigorúan megtiltotta nekünk. Próbáltam megállítani Larát, de nem volt esélyem. Ha a nővérem egyszer valamit a fejébe vett, szinte lehetetlenség volt lebeszélni róla. Még akkor is jó mókának találta, amikor a nyílt tengeren himbálódzó csónakban ültünk, amit teljes erővel fújt a szél. Lassan, de biztosan kisodródtunk a tengerre, és csak ekkor kezdett kicsit nyugtalankodni az én rettenthetetlen nővérem. A szél megfordult, és mi már képtelenek voltunk vele szemben evezni. Bármennyire is próbálkoztunk, többé nem tudtuk irányításunk alá vonni a csónakot. Közben akkora pánik lett úrrá rajtam, hogy képtelen voltam tisztán gondolkodni.

Ám egyszer csak mintha Lara félelmét hirtelen elvágták volna. Egyenesen ült, és a szemében elszántság tükröződött.

– Most pedig hagyjuk, hogy a víz a partra sodorjon minket – mondta, ami teljesen úgy hangzott, mintha egy film jelenetéből idézett volna, ahol a főhős a végén megmenti az emberiséget a pusztulástól. Egy szélcsendes pillanatban mindkét kezével megragadta az evezőket, teljes erőből eltolta magától, majd gyorsan maga felé húzta őket. Lassan az én remegésem is alábbhagyott, ahogy rájöttem, hogy félelemtől nyirkos kezem újra engedelmeskedik, és képes vagyok rá, hogy Larának segítsek és a csónakunkat a megfelelő irányba kormányozzam. Nem sokkal később valóban partot értünk. A szüleink sosem tudták meg, ez a mi kis titkunk maradt, mint annyi minden, amit együtt éltünk át.

Letöröltem az arcomon végigfutó könnyeket, közelebb léptem az ablakhoz, és behúztam a függönyt.

Másnap reggel Frida ébresztett, ahogy farkaséhesen körözött az ágyam lábánál. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy a másik oldalamra fordulok, szemrehányó lihegéséről tudomást sem véve, de tudtam, hogy ez igen kevés sikerrel kecsegtet. Különben is, ha tetszett, ha nem, mindenképp el kellett intéznem néhány dolgot. Így hát kikászálódtam az ágyból, teletöltöttem Frida tálkáját, és bekapcsoltam a kávéfőzőt. A zuhany alatt aztán ismét sorra vettem, miket kell elintéznem. Először is ki kell fizetnem néhány számlát, majd le kell szaladnom a faluba, hogy a helyi boltban beszerezzem a Frida és magam számára elengedhetetlen ennivalókat. Az élelmiszerbolton kívül, ami egyébként az egyetlen volt a környéken, nem messze állt egy halétterem, egy büfé, egy ajándékbolt és egy virágüzlet is, valamint egy szálloda egy kis kávézóval, a falu végén lévő régi kikötőben. Kora tavasszal, az évnek ebben a szakában még nem sok turista tévedt az Északi-tengerre. Fridával ezért különösen élveztük a sétáinkat a magányosan tátongó mocsaras parton és a messze nyúló sópadokon.

A zuhany alól kilépve egy törölközőbe csavartam magam, és mezítláb átmentem a konyhába. A kávé közben lefolyt, ezért fogtam egy poharat és teletöltöttem kávéval és tejjel. Már indultam, hogy visszategyem a tejet, amikor tekintetem a hűtő ajtajára mágnessel kitűzött meghívóra tévedt. Anyám hatvanötödik születésnapjára. Két hét múlva. Magamban felnyögtem. Döbbenten állapítottam meg, hogy még csak nem is válaszoltam a meghívójára. Anyám azt sem tudja, számíthat-e rám vagy sem. Holott nem ezt érdemelte. De azok után, ami történt, borzasztó nehezemre esett visszatérni a megszokott kerékvágásba.

A verandaajtóhoz mentem. Az éjszaka esett, most pedig viharos volt az idő. A szél homokot és apró kavicsot sodort a verandára, a nádszálak egy különösen erős széllökéstől vízszintesen meghajlottak, és letört ágak hevertek mindenütt a házam előtti kavicsos úton. Kedvetlenül néztem az íróasztalomra, ahol a befizetésre váró számlák hevertek. Kissé vonakodva farmerbe és pulóverbe bújtam, leültem az asztalhoz, bekapcsoltam a számítógépet, és megnyitottam az e-mailjeimet. Nem úgy festett, mintha bármi fontos lenne köztük. Töröltem pár hírlevelet, és átlapoztam néhány kiállításmegnyitóra szóló meghívót. Már épp készültem, hogy bezárjam a beérkező levelek mappát, amikor tekintetem egy régebbi üzenetre tévedt. Egy bizonyos Adam Goldtól jött. A neve nem mondott semmit. Mégis rákattintottam az üzenetre, és olvasni kezdtem:

Kedves dr. Hauser!

A nevem Adam Gold, a „Falkner, Spielmann & Stein” ügyvédje vagyok Genfből. Ügyvédi irodánk eltűnt műkincsekre szakosodott, és egy konkrét ügyben nagy hasznát vennénk az ön szakértelmének. Ügyfeleink különösen nagy hangsúlyt fektetnek a diszkrécióra, ezért a részleteket szívesebben ismertetném önnel inkább személyesen. Kérem, írja meg, hol és mikor lenne megfelelő önnek.

Szívélyes üdvözlettel:

Adam Gold

Majd egy kilométernyi aláírás a levél alján a legkülönfélébb kommunikációs csatornákkal.

Nagyot sóhajtottam. Eltűnt műkincsek.

Az eltűnt műkincsek felkutatása, mi tagadás, sokáig rettentő sokat jelentett nekem, talán a legfontosabb dolog volt az életemben. Tizenhárom vagy tizennégy éves lehettem, amikor a nagyapám először vitt el egy művészeti kiállításra. Enno nagyapa azóta rajongott a művészetért, mióta a második világháború alatt Olaszországban állomásozott a csapatával. Ahol beleszeretett egy olasz nőbe, legalábbis nekem ezt mesélte. A nő fiatal volt, csoda szép és egy igazi művésznő. La bella, Szépségem, így hívta a nagyapám, és a szeme folyton könnytől csillogott, amikor róla mesélt. Carlát mindenki jól ismerte a környéken, csodálatos festményei sokakat megérintettek. Végül, a nagyapám egy nap az egységétől szörnyű parancsot kapott. El kellett égetnie a képeit, mert azok akkoriban „elfajzott” művészetnek számítottak. Azt mondta, soha nem fogja elfelejteni a nő arcát, az arcot, miközben ő máglyára vetette a műveit. Mintha a szívét, a lelkét égette volna el. Carla soha többé nem állt vele szóba. Enno a mérnöki munkája mellett egész életében annak szentelte magát, hogy felkutassa azokat a képeket, amiket nem égettek el, de a kor politikájából kifolyólag valahová eltüntettek. Mindezt azért, hogy jóvátegye azt, amit akkoriban tett és ez a célkitűzés megmaradt egész életében. Nagyanyám nem bánta, akkor sem, ha néha azt kívánta, a férje bárcsak több időt töltene a családjával.

Még egész fiatal lány voltam, amikor Ennónak sikerült engem is megfertőznie a művészet iránti rajongásával, sosem feledve, hogy még mennyi, feltárásra váró igazságtalanság történt a náci időszakban. Cinkosa és egyben segédje lettem a kutatásokban. Komplett éjszakákat töltöttünk nyomok keresésével, nyilvántartások és archívumok átnyálazásával, kirakós darabkák összerakásával. Művészettudományt tanultam, és egyfajta nyomozója lettem ennek a területnek, hogy rábukkanjak mindarra, amit eddig elveszettnek hittünk.

Ebből a valakiből azonban mára már nem sok minden maradt. Egy ideje teljesen értelmetlennek látom a régi életem. Az északi parton találtam egy helyet, ahová visszavonulhatok, egyfajta menedéket, ahol csak remélhetem, hogy egyszer majd magam mögött hagyhatom a bennem lakozó, és minden mást beárnyékoló mérhetetlen szomorúságot.

Kabátba bújtam, Fridára felraktam a nyakörvet, megfogtam a pórázát és kinyitottam az ajtót.

Szél korbácsolta az arcomat, minden erőmre szükségem volt, hogy átverekedjem magam a sétányon. Szinte egy teremtett lelket sem lehetett látni idekint ebben az ítéletidőben, én meg átkoztam magam, miért nem vettem fel az itteni felszerelésemet – az élénksárga esőkabátot a hatalmas zsebeivel és a még ennél is hatalmasabb kapucnijával.

– Sziaaa! – hallatszott hirtelen egy kiáltás mögöttem.

Megfordultam. A gát lábánál álló, nagyban felém integető esőkabátos alakot a halászkalapban, sálban, gumicsizmában azonban alig lehetett felismerni. Ám amint letöröltem az esőt a szememről, Evát, a szomszédomat véltem felfedezni benne.

Eva valójában egyáltalán nem illett bele ebbe a faluba. Idősebb volt nálam, de annál furcsább jelenség, tarka ruháival és extravagáns frizurájával. Az ember nehezen tudta elhinni róla, hogy a szomszéd faluban nőtt fel, és hogy a környéket még soha sem hagyta el hosszabb időre.

– Micsoda ramaty idő! – kiáltotta, ahogy elindult felém. – Na, te ázott kutya – hajolt oda Fridához, hogy megsimogassa, majd szorosan magához öleljen engem. – Jézusom, hát téged meg mi lelt? – kérdezte, áthatóan fürkészve az arcom.

Én azonban csak a vállamat vonogattam.

– Á, csak a szokásos stressz – válaszoltam kitérően.

– Nem, nem, kislány, én messziről kiszagolom, ha valami nem stimmel. Gyere, és igyál meg velem egy csésze teát! Aztán szépen elmeséled nekem, mi bánt téged.

– Na de…

– Csak semmi de. Ebben az időben még a végén halálra fagysz idekint. És nemcsak te, hanem Frida is. – Majd a karomnál fogva a kis nádtetős háza irányába tolt, miközben Frida ott trappolt a nyomában.

Úgy látszik, Eva épp sütött valamit, mert már a folyosón mindenütt isteni vanília és olvadt vaj illata áradt. Felakasztottuk a vizes holmikat, majd beléptünk a hangulatos, meleg konyhába, ahol az ősrégi gáztűzhely állt. Eva feltette a teavizet, az asztalra pedig kandiscukrot és egy tányér frissen sült kekszet helyezett.

– Szóval, mi a baj?

– Á, csak a régi történet – próbáltam közömbösnek tűnni.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte együttérzőn Eva. Azon kevesek egyike volt a faluban, aki ismerte a múltamat.

Nagy levegőt vettem, és röviden beszámoltam neki a levélről, amit attól az ügyvédtől kaptam.

Eva nem szólt semmit, csak gőzölgő teát töltött mindkettőnk csészéjébe.

– Pedig most már mindenki tudhatná, hogy nem foglalkozom többet művészettudománnyal – magyaráztam.

Eva még mindig nem szólt semmit. Felállt, odahozta a komódon álló Friesengeistot és két felest töltött.

– Tessék, ez jót fog tenni. Ne nagyon kortyolgasd… tudod. – A két pohár tartalmát egy húzásra felhajtottuk, ami után keserű íz maradt a nyelvemen és kellemes meleg érzés támadt a gyomromban.

Aztán Eva ismét felállt, és a vitrinből kivett egy bőrkötéses fotóalbumot. Kinyitotta az első oldalnál, és egy képre mutatott, melyen fiatal korában egy rövidnadrágos, hawaii inges férfival karöltve volt látható.

– Ez a férjed? – kérdeztem. Eva egyszer mintha említette volna, hogy férjnél volt, de soha nem kérdeztem tőle.

– A volt férjem – javított ki –, tíz éve elváltunk. Boldog pár voltunk, de megvoltak a nehézségeink. Ez már csak így van.

– Hm.

– Na igen, volt egy kis üzletünk, egy ékszerbolt Büsumban. Évekig keményen robotoltunk azért, hogy végre egy igazán nagyszerű nyaralással ajándékozhassuk meg magunkat, négy hét Szardínián, munka és stressz nélkül. De az utazásunk előtti napon csúnyán összevesztünk a bolt és a siralmas bevételünk miatt. És akkor elment.

– És visszajött?

– Nem. Egyszer még felhívott, akkor már csaknem elérte Dél-Németországot, rokonlátogatóba indult oda. Közölte, hogy nem jön velem Szardíniára. És hozzám sem jön vissza soha többé. Azóta nem láttam.

– Ó, sajnálom!

– Igen, tényleg szörnyű volt. De nem ezért mondom el ezt neked. A válás után egyszerűen képtelen voltam betenni a lábamat az ékszerüzletünkbe, mert ott minden rá emlékeztetett. Annyira dühös voltam rá, hogy legszívesebben az egész boltot ripityára zúztam volna. De aztán sorra eszembe jutottak a jó dolgok. Milyen izgalmas volt vele a borostyánkövet egy ékszer foglalatába tenni, micsoda boldogsággal töltött el, ahogy együtt fényesítettük az ezüstöt, vagy rózsakvarc gyöngyöt fűztünk karkötőnek. Csak a szépre emlékeztem, és ez megmaradt bennem. Később aztán mégis eladtam az üzletet, de egészen más okból.

– Értem – dünnyögtem, anélkül, hogy tényleg értettem volna.

– Szerintem gondold át még egyszer ennek az ügyvédnek az ajánlatát – javasolta Eva, miközben újabb teát töltött, és világos kandiscukrot szórt a csészéinkbe.

Odakintről hangos kutyaugatás hallatszott, és Frida, aki az ajtó mellett telepedett le, morogni kezdett.

Belekortyoltam a bársonyos ízű teába.

– Nem hinném, hogy készen állok rá.

– Abból, amit elmondtál, nagyon szerethetted a munkádat. És valami olyat kellene csinálnod, amit szeretsz.

Arcommal grimaszoltam. Nem akartam erről beszélni.

– Legalább hallgasd meg, mit akar. Még az is lehet, hogy túl nagy falat neked – mondta Eva, és felállt, hogy hozzon egy kolbászt a hűtőből Fridának.

– Túl nagy falat nekem? Annak idején én találtam rá arra a Monet-ra Rómában. Gondolod, létezik olyan, ami még ennél is nagyobb durranás?

Eva megvonta a vállát, és vigyorogva nézett Fridára, aki néhány harapással eltüntette a kolbászt.

– Fogalmam sincs, Romy. De itt a lehetőség, hogy kiderítsd.

Néhány nappal a beszélgetésünket követően egy reggel motorzúgásra ébredtem. Nem túl gyakran esik meg, hogy egy autó a házam előtti kavicsos útra téved, mert ez egy zsákutca, és száz méterrel arrébb már nincs semmi, csak sóder.

Kikecmeregtem az ágyból, gyorsan farmert, pólót és kardigánt vettem, és a nappaliba siettem. Az ablakon kinézve máris kiszúrtam a taxit, ami épp a ház előtt állt meg. Nem sokkal később nyílt a kocsi hátsó ajtaja, és egy sötét öltönybe, nyakkendőbe öltözött férfi szállt ki belőle. Egy aktatáskát cipelt, és egyenesen a bejárati ajtó felé indult.

Néhány másodperccel később megszólalt a csengő. Frida az ajtóhoz szaladt, és hangos ugatásba kezdett. Sose szívelte a csengő éles hangját.

– Frida, hallgass! – intettem csendre, de már túlságosan későn.

A férfi máris a matt üvegablakon kopogtatott.

– Halló? Dr. Hauser? Ott van? – kiáltotta.

Fridát megfogtam a nyakörvénél fogva és kinyitottam az ajtót. Az előttem álló férfi nagyjából egyidős lehetett velem, izmos volt, napbarnított, rövid hajjal. Fehér inget és testre szabott öltönyt viselt. Tekintete nyitott és barátságos volt.

– Én egy bizonyos dr. Romy Hausert keresek. Sajnos errefelé nincsenek házszámok. De a taxisofőr azt mondta, jó helyen járok.

A férfinak enyhe svájci akcentusa volt.

Megköszörültem a torkom.

– Én vagyok Romy Hauser. Segíthetek valamiben?

– Ó – szólt a férfi. – Azt hittem, maga…

A homlokomat ráncoltam.

– Igen?

– Á, semmi – rázta meg fejét, mintha csak magában bosszankodnék, majd határozottan felém nyújtotta a kezét.

– Az én nevem Adam Gold. Nemrég írtam önnek egy e-mailt.

Kezet fogtam vele. Valahogy sejtettem, hogy ez az ügyvéd nem fogja annyiban hagyni a dolgot.

Gold úr kissé kínosan elmosolyodott.

– Nem volt valami egyszerű magát megtalálni.

Végignéztem rajta. Innen közelről valóban nagyon vonzó férfi volt, sötét szemmel, markáns arccal.

– Bejöhetek? Kicsit hűvös van idekint.

Egy gyors pillantást vetettem a nappalira, melyet hetek óta nem takarítottam ki. Aztán oldalra léptem, hogy beengedjem.

Gyorsan összekotortam az ebédlőasztalon heverő újságkupacot, kezemmel lesöpörtem néhány kenyérmorzsát, és hellyel kínáltam a férfit. Frida visszafeküdt a kandalló elé, és máris hangos horkolásba kezdett, míg én a konyhába mentem. Rövid ideig fontolgattam, hogy főzzek-e egy kávét, de aztán csak fogtam egy üveg ásványvizet és két poharat. Nehogy Gold úr túlságosan otthonosan érezze magát nálam.

A nappaliba visszaérve láttam, hogy máris kipakolta az asztalra az aktát és a laptopját.

– Nagyon szép helyen lakik. Itt minden olyan… csendes.

Elébe tettem egy poharat, és leültem vele szemben. Anélkül, hogy bármit is reagáltam volna a megjegyzésére, megkérdeztem:

– Szóval, mit tehetek önért?

– Felteszem, megkapta az e-mailemet.

– Így van, de sajnos nem szolgálhatok pozitív válasszal. Sajnálom, hogy ennyit utazott. De nem tudok segíteni önnek.

– Nem is szeretné tudni, miről van szó? Ha esetleg részletezhetném kicsit…

– Erre semmi szükség – szakítottam félbe. – Úgy döntöttem, kiveszek egy kis szabadságot. Jelenleg nem vállalok semmilyen megbízást.

Nem válaszolt semmit, helyette egy dossziét nyomott a kezembe, melyen a „Jean-Paul Girard” felirat állt. Egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét, amikor óvatosan kinyitottam az aktát, és megvizsgáltam az első oldalt. Az ott látható híres műalkotás másolatát azonnal felismertem. Egy triptichon volt, egy három részből álló festmény, de nem a szokásos oltárkép, hanem annak egy modern változata.

Az első festményen egy fiatal, hamvasszőke nő volt látható, vérvörös ajakkal és vágyakozó tekintettel, jobb kezét a mellkasára szorítva. Ennek tükörképén egy férfi állt, kinyújtott karral, valami után vágyakozva. A két kép már önmagában is lenyűgöző látványt alkotott, annyira valóságosnak tűntek, olyan részletgazdagon festették meg, mintha a szemlélő egyenesen a két szerelmes lelkébe látott volna. S ha az ember közelebb tolta őket egymáshoz, máris egy teljesen új kép bontakozott ki. Egy olyan, amin a nő láthatóan nemcsak epekedik a férfi után, hanem egyszersmind hihetetlenül távol van tőle. Csak a harmadik képen tartották a másikat szorosan átölelve, mintha soha többé nem akarnák egymást elengedni. A képek rendkívül valósághűen voltak megfestve, mégis volt bennük valami romantikus és álomszerű. Egy kész történetet meséltek el, melyben a szerelem mellett rengeteg fájdalom is rejlett. Talán ez lehetett az oka annak, hogy a mű a valaha született legjelentősebb festmények közé tartozott. Nem igazán lehetett besorolni egy adott művészeti irányzatba. Mintha a művész, aki festette, egy saját műfajt hozott volna ezzel létre.

– A nizzai szerelmesek[1] – suttogtam hódolatteljesen.

– Így van. Az ügyfelünk francia, a neve Édouard Fauberge. Nyolcvannyolc éves, és most Angliában él. Irodánk eltűnt műkincsekre szakosodott, Fauberge is ezzel keresett fel minket. Partnereink többnyire zsidók, számos érdekes történettel a hátuk mögött a nemzetiszocialisták által „elkobzott” műtárgyak kal kapcsolatban. – Itt egy kicsit elhallgatott, majd így folytatta: – Monsieur Fauberge szülei voltak A nizzai szerelmesek tulajdonosai. A második világháború alatt a triptichont elvették tőlük. A festmények közül kettő jelenleg is egy nizzai múzeumban látható. A harmadiknak azonban nyoma veszett. De ezt bizonyára ön is tudja. Elvégre az ország egyik legismertebb művészettörténésze. Olyan sikeres, hogy a főnököm nem győzött áradozni önről, amikor szóba került a neve.

Átlapoztam az aktát, és átfutottam a sok-sok dokumentumot és másolatot. Rég volt már, hogy ilyesfajta iratokkal foglalkoztam. Mégis szinte azonnal képes voltam visszacsöppenni ebbe a világba, az én világomba, ahol minden más megszűnt körülöttem.

– Ez tényleg nagyon izgalmas – mormoltam. – Jutottak már esetleg valamire?

– Sajnos nem. Egészen sötétben tapogatózunk. Az egész rendkívül bonyolult, az egyszer már biztos.

– Azt el tudom képzelni. Nézze, Gold úr, én tényleg nagyon szívesen segítenék. De nem vagyok biztos benne, hogy ez a megfelelő időpont, úgy értem, én…

– Én megértem, dr. Hauser – szakította félbe a férfi. – De talán szabaddá tudná tenni magát egy kis időre a szabadsága alatt? Olyan melegen ajánlották önt.

Ezen mosolyognom kellett.

– Maga aztán kitartó.

– Ez is a munkám része – felelte a férfi egy lefegyverző mosoly kíséretében, mire enyhe borzongást éreztem a gyomrom tájékán, ami meglepett.

– Na igen – sóhajtottam –, azt el kell ismerni, hogy a történet felettébb izgalmasnak hangzik.

Gold úr arca felragyogott.

– Kiváló. Két éjszakát maradok a Farizeus Hotelben. Találkozhatnánk esetleg később, hogy minden részletet megbeszéljünk?

– Rendben. – Felálltam, és éreztem, hogy a lábam enyhén megremeg. Vajon tényleg készen állok erre, hogy ilyesmire adjam a fejem?

A Farizeus Hotel közvetlenül a halászkikötő mellett állt, egy felújításra szoruló, jellegtelen téglaépületben. Az egyetlen említésre méltó a szállodában a télikert volt, amiben egy kávézó kapott helyet. Már jártam itt párszor Evával, hogy egy kicsit elcseverésszünk erről-arról. Épp ott ültem, némi idegességgel a gyomromban egy ablak melletti asztalnál, ahonnan a szélben fel-alá ringatózó halászhajókra nyílt kilátás, és Gold urat vártam.

A délelőttöt egy Girard életéről szóló könyv olvasásával töltöttem, mely érdekes beszámolót nyújtott a Dél-Franciaországban élő szegény nincstelen művész kezdeti, majd a későbbi iskolai éveiről a marseille-i École des Beaux-Arts-ban, a harmincas években bekövetkező elsöprő sikeréről és a későbbi meneküléséről Amerikába. A művész egyik legendás mondása: „Amikor már azt hisszük, hogy valaminek a végére értünk, máris valami újnak az elején találjuk magunkat.” Milyen találó a jelenlegi helyzetemre nézve…

Nem sokkal később egy jó kedvű Gold úr lépett be az ajtón. Már nem öltönyt viselt, hanem farmert és pulóvert.

– Jó napot, dr. Hauser! – köszönt, majd helyet foglalt velem szemben. – Nagyon örülök, hogy látom. Épp most beszéltem telefonon a genfi irodánkkal. Leírhatatlanul boldogok, hogy hajlandó segíteni nekünk.

– Egy pillanat – akasztottam meg. – Nekem azért volna még pár kérdésem.

– Ó, hát persze – mosolyodott el Gold úr. – Látom, nem fecsérli az idejét mindenféle értelmetlen apróságra.

Ekkor megjelent a pincérnő a fehér kötényében, mi pedig teát és vajas süteményt rendeltünk magunknak.

– Amennyire innen meg tudom ítélni, az ERR[2] keze ebben is bőven benne kellett hogy legyen – feleltem. – Ez a náci rablószervezet rengeteg felbecsülhetetlen értékű műkincset tulajdonított el Dél-Franciaországból. Az ellopott művek felkutatása és a jogos tulajdonosuknak való visszaszolgáltatása pedig az idő múlásával egyre nehezebbé vált, mindenekelőtt azért, mert a tanúk többsége már nem él.

– Ezt magam is hasonlóan látom. Igen rafinált feladat előtt állunk. Sajnos eddig egyetlen feljegyzésnek vagy dokumentumnak sem bukkantunk a nyomára, melyek fényt deríthetnének arra, mi történt akkoriban. És az akkori tulajdonviszonyok is tisztázatlanok. Ügyfelünk elbeszélésein kívül semmilyen információnk nincs.

– Az nem sok – mondtam elgondolkodva. – Tapasztalataim szerint muszáj volna megnéznünk a helyszínt ahhoz, hogy többet is megtudjunk. Szükségünk lesz hozzáférésre az archívumokhoz, be kell vonnunk a kutatásba a múzeumokat, át kell vizsgálnunk a környékbeli aukciósházak nyilvántartásait. A nácik igen aprólékosan jártak el. A pontos tervezés és a rablott kincsek pontos dokumentálása is hozzátartozott a tevékenységükhöz. Ez ma igen nagy hasznunkra válik. De meg kell találnunk ezeket a dokumentációkat.

Gold úr erre sokatmondóan nézett rám.

– És pontosan itt van a kutya elásva. Az archívumokhoz való hozzáférés több mint problematikus. Kész sziklafalba ütközünk a legártatlanabb érdeklődés hatására. Mindenekelőtt a múzeum, ahol a két festmény van kiállítva, zárkózik el, hogy bárminemű tájékoztatást adjon.

– Ez nem újdonság számomra – feleltem a homlokomat ráncolva. – Nem egy múzeumot ismerek, aminek még a saját alkalmazottjaik sem férnek hozzá bizonyos nyilvántartásokhoz. Az ember már-már azt gondolná, hogy van valami rejtegetnivalójuk, amit nem is szabad teljesen kizárnunk.

Gold úr nagyot sóhajtott.

– Szóval, mit javasol, dr. Hauser?

Mosolyognom kellett.

– A doktort nyugodtan elhagyhatja. Hívjon csak egyszerűen Romynak. Azt javaslom, látogassunk el a múzeumba, és vegyük alapos vizsgálat alá az ottani hölgyeket és urakat.

Gold úr elégedettnek tűnt.

– Rendben, mindenképp így teszünk, Romy. Az én nevem egyébként Adam. Máris intézkedek, hogy mindent előkészítsek a nizzai úthoz.

[1] Jean-Paul Girard valóban létező személy, a XX. században élt francia festőművész, a regényben szereplő kép, „A nizzai szerelmesek” azonban a képzelet szüleménye. (A ford.)

[2] Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg. Az NSDAP által alapított csoport a párt egyik főideológusa, Rosenberg vezetésével műkincsek és zsidó, illetve szabadkőműves dokumentumok felkutatását és Németországba történő elszállítását szervezte. (A ford.)

II. fejezet

Nizza, 1915. május

Charlotte kézfejével letörölt pár izzadságcseppet a homlokáról. A fülledt helyiségben igencsak melege lett, és a szúrós karbolszag miatt kezdte rosszul érezni magát. Általában meg sem kottyant neki az ilyesmi, mindenki azt tartotta róla, ma azonban nem volt jó napja. Még mennyire nem! Rosszul aludt, a reggelinél kiöntötte a kávéját az új terítőre, későn vette fel a műszakját, és végig kellett hallgatnia Babette, a főnővér alapos fejmosását. S mindezek tetejébe a nővérruhájának egyik varrása is kibomlott, mindenki előtt láthatóvá téve a csupasz vállát.

A katona, akit a gondjaira bíztak, nagyon fiatal volt, talán tizenkilenc vagy húszéves, alig idősebb nála. Néhány napja szállították ide Nizzába északról súlyos sérülésekkel, az ágytakaró most igen szomorú látványt nyújtott, ahogy begyűrődött ott, ahol egykor a bal lába volt. Óvatosan letörölgette a férfi láztól égő homlokát, és beadott neki egy adag morfiumot. A férfi álmában felnyögött, és a nő óvatosan a mellkasára húzta a takarót.

Megnézte a többi beteget is a szobában, kötést cserélt, fájdalomcsillapítót adott, sebeket tisztított és tamponált, bátorító mosolyt küldött mindenki felé. Mindezek után szépen feljegyezte a páciensek ágyán lógó táblára a pulzusszámot és berajzolta a lázgörbét, valamint egy K betűt biggyesztett oda, ahol kicserélte a kötést. Ide írták fel a betegek nevét, rangját és a felvétel dátumát is. A sebesültek közül sokan már jó ideje a kórházban voltak, ismerte jól az elbeszéléseiket a frontról, az ottani hátborzongató dolgokat és a vérontást. Emellett meséltek a hazájukról, a családjukról, a gyerekeikről, a feleségükről és a barátaikról is. Néhányukat csakis a szeretteik gondolata tartotta életben a legsötétebb időszakokban.

Charlotte kilépett a szobából, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. A folyosó hűvös falának támaszkodott, lehunyta szemét, és mély levegőt vett. Majd hirtelen összerezzent, amikor valaki finoman megérintette a vállát. Francine volt az.

– Minden rendben? – kérdezte a barátnője szelíd hangon.

– Igen. Csak ma kicsit sok. Ezekben a napokban, de hisz tudod.

Charlotte felsóhajtott.

– Persze. Gyere, menjünk ki, szívjunk egy kis friss levegőt.

Francine belekarolt Charlotte-ba, és együtt mentek le a háború óta katonai kórházzá átalakított Hotel Negresco hosszú lépcsősorán. Északról most már szinte naponta érkeztek az újabb és újabb sebesülteket hordozó szállítmányok. Az elmúlt hónapokban látott rengeteg szenvedés a legrosszabb rémálmait is felülmúlta, amit csak el tudott képzelni.

Szerencsére Charlotte a többi ápolónőben igaz barátokra lelt. Mindenekelőtt Francine-ban, aki nyugodt természetével a kórházban töltött legelső napjai óta Charlotte egyik legközelebbi bizalmasa lett. Egy igazi tünemény volt, gyönyörű, égővörös hajával, zöld szemével és a sima, tojáshéjra emlékeztető arcbőrével.

Charlotte és Francine a szálloda előtti lépcsőre ült. Előttük a Promenade des Anglais messze nyúló pompájával, a sétány, ahol alig egy évvel ezelőtt még az előkelő társaság hölgyei és urai korzóztak elegáns ruháikban, napernyőjükkel és széles karimájú kalapjaikban, hogy élvezzék a Côte d’Azur-i nyaralást. Feketén fénylő lovas kocsik haladtak el mellettük, és a sok-sok kávézó telis-tele volt vendéggel. A pálmafákkal szegélyezett sétányon álló épületek homlokzatai impozánsan és pompásan festettek, bejárataikon aranyozott sárgaréz kopogtató fénylett, a házak a vörös szőnyegekkel és a díszes rácsokkal kastélyokra és palotákra emlékeztettek. A Nagy Háború kitörése óta Nizza bizony sokat vesztett elbűvölő, ártatlan szépségéből. Az egykor pompás város a csillogó szállodáival, kaszinóival és éttermeivel, ahol a koronás fők és gazdag arisztokraták – a polgárság – pazarabbnál pazarabb csillárok alatt töltötték szabadságukat, most kísérteties, komor hangulatot árasztott magából. Menetoszlopok és lovasság uralta az utcákat, a kávézókból és éttermekből pedig egyhangú katonai indulók hallatszottak. A hátborzongató hangulatot árasztó toborzóiroda a Rue Palermón a város egyik központjává vált. A piactéren a nők egymásnak adták tovább, amit a frontra vezényelt férjeiktől vagy fiaiktól megtudtak, a Toulonból csatába induló szürke hadihajókról, a sebesült vagy elesett katonákról, akiket szuronyok vagy gránátból származó repeszek találtak el.

A tenger morajlását hallgatva Charlotte érezte, ahogy lassan megnyugszik.

– Kíváncsi vagyok, mikor érkezik meg végre a Vöröskereszt ellátmánya. A karbol és a morfium igencsak fogyóban van. És szükség lenne új takarókra, fecskendőkre és kötszerekre is – tolakodott bele Francine hangja a csendbe. Fejére, mint valami turbánt, egy világos kendőt kötött, ami egy görög istennő fejfedőjére emlékeztetett.

– Igen, tudom. De nem mi vagyunk az egyetlen katonai kórház a környéken. A Balmoralnak és a L’Hermitage-nak is ugyanezekkel a problémákkal kell megküzdenie – felelte Charlotte. A legtöbb valamirevaló szállodát átalakították katonai kórházzá.

Egy ideje a közeli Mentonban lévő Grand Hotel, valamint a Le Regina és a Le Winter tulajdonosai is a hadsereg rendelkezésére bocsátották az épületeiket.

Francine felsóhajtott.

– Bárcsak vége lenne már ennek az átkozott háborúnak!

Charlotte bólintott. Ő is alig várta, hogy ne kelljen rémálmokból felriadnia éjszaka, hogy ne kísértsék a sebesült férfiak fájdalommal teli kiáltásai.

– Amikor idejöttem, a háború még csak akkor kezdődött. Senki sem gondolta, hogy ez ennyire szörnyű lesz – mondta Charlotte.

– Nagyon bátor dolog volt tőled, hogy ilyen fiatal nőként egyedül eljöttél Nizzába. Én biztosan nem mertem volna.

– Igazából nemigen volt választásom. A nagyanyám is ápolónő volt, 1870-ben, a németek elleni háborúban. Mindig is ő állt a legközelebb hozzám. És sokat mesélt a munkájáról. – Charlotte egy kis szünetet tartott. Szeretett nagyanyja, Valerie emlékére egy pillanatra megborzongott. Valerie nem sokkal a Nagy Háború kitörése előtt halt meg, ami Charlotte számára egy jel volt, hogy a nyomdokaiba lépjen. Soha nem felejti azt a napot, amikor bejelentették, hogy az ország háborúban áll, és a hadügyminisztérium közleményeit, melyeket kiplakátoltak. S amelyekben minden arra alkalmas férfit azonnali hatállyal fegyverbe szólítottak. Azt a nyomott hangulatot, ami akkor uralkodott mindenütt, és amikor úgy tűnt, senki sem tudja, mit kezdjen ezzel az egésszel. Ő maga néhány héttel a háború kitörése után Nizzába indult, maga mögött hagyva korábbi kényelmes, biztonságos életét a szülőföldjén, egy provence-i kisvárosban. Az anyja sírt-rítt, nem győzte figyelmeztetni, mennyi veszély leselkedik rá ott Nizzában, de az apja nem tartóztatta. Tudta, hogy a lánya milyen makacs tud lenni, ha valamit a fejébe vesz, makacsabb, mint ő maga. Emiatt Charlotte végtelenül hálás volt neki. A képzés kemény volt, a lehető legrövidebb idő alatt kellett elsajátítania mindent, amit a morfiumról, a szkopolaminról és a prokainról, és ezek hatásáról tudni lehet, valamint azt is, hogyan kell beadni őket. A többi fiatal nőhöz hasonlóan neki is megmutatták, hogyan kell asszisztálni az orvosoknak, felkészülni a műtétekre, és mindent megmutattak nekik a sebellátásról, valamint az injekciókról és infúziókról. Igen fárasztó és kimerítő munka várt rá, de boldog volt, mert hasznosnak érezhette magát abban, amit csinált.

– Charlotte? Hol járnak a gondolataid? – vizsgálgatta kritikusan Francine.

– Bocsánat, mit is mondtál?

– Megkérdeztem, hogy van-e kedved eljönni velem és Aimée-vel később a Café du Jardinba. Egy kis kikapcsolódás mindannyiunknak jót tesz.

– Nem is tudom. Ma valahogy nincs hozzá kedvem.

– Ugyan, ne csináld már! – bokszolta finoman oldalba Francine. – Gyere, jó móka lesz!

– Na jó – sóhajtott Charlotte. – Talán igazad van. Néha nem árt kicsit kiruccanni.

A Café du Jardin egy piactérről nyílt, ahol mutatványosok szórakoztatták az arra járót, és kereskedők kínálták portékáikat. A tér közepén egy szökőkút spriccelte vidáman a magasba a vizet, néhány gyerek ugróiskolát játszott körülötte. A kávézó előtt fehér orchideával, sárga murvafürttel és rózsaszín margarétával teleültetett agyagcserepek sorakoztak, a hely a hatalmas üvegen át hívogatónak és hangulatosnak tűnt. Egy olyan hely, ahol már-már állni látszott az idő, és ahova nem értek el a háború borzalmai sem. Ahol néhány órára megpihenhetett a lélek.

Francine, Aimée és Charlotte belépett a kávézóba. Frissen főzött kávé és sütemények fenséges illata szállt feléjük. Leültek az ablak mellé egy szabad asztalhoz, és Aimée máris belekezdett az aznapi kalandjai ecsetelésébe. Aimée volt messze a leghangosabb és legvidámabb hármójuk közül, mindenre volt egy frappáns megjegyzése, és mindig szívesen nevetett és viccelődött. Kerek arcát, csillogó kék szemét vad fürtök keretezték. Vidám természete mellett azonban igen sebezhető és érzékeny is volt egyben, a katonai kórházban szerzett élmények jobban megviselték, mint ahogy azt mutatta. Ám ezt az oldalát csak a legjobb barátai ismerhették.

Limonádét és pissaladière-t, egy különleges nizzai hagymás lepényt rendeltek, miközben mindenféléről csevegtek, kitárgyalták a legújabb pletykákat és a többi ápolónő szerelmi ügyeit. S valóban, érezték, milyen jót tesz nekik, hogy végre nem a bánat és szenvedés körül folyik a beszélgetés.

A kávézó népszerű találkozóhelynek számított. A tulajdonos, Madame Roux, igen nagyra értékelte a művészetet, hogy egy kicsit népszerűsítse, termeiben rendszeresen rendezett kiállításokat a környék fiatal művészei számára, és sokan közülük törzsvendégek voltak nála. Madame Roux már önmagában is egy igazi jelenség volt, kerek csípőjét hatalmas, színes, hullámokban omló bő ruhákkal palástolta, csilingelő karkötőket viselt, és akkorákat tudott nevetni, hogy az egész teste beleremegett.

– Nézzétek, itt van Julie – bökött Aimée fejével a pult felé, ahol egy fiatal nő foglalt helyet a selyemruhájában. Lábát elegáns pántos cipőbe bújtatta, haja vízhullámba volt formázva, ahogy mostanában a párizsi nők hordták.

– Nagyon kicsípte magát – suttogta Francine. – Tudja egyáltalán, hogy épp egy háború kellős közepén állunk?

– Biztos – felelte Aimée összepréselt ajkán át. – Bár lehet, hogy odaát a Balmoralban erről kicsit másképp gondolkodnak. – Julie szintén ápolónő volt, csak egy másik katonai kórházban.

– Jaj, ne legyetek már ilyenek! – szólt rájuk Charlotte. – Julie teljesen rendben van. Sőt, néha nagyon kedves tud lenni. És okos is!

– Pff – vetette oda Aimée, hogy nem sokkal később valaki mást vegyen célba. Mégpedig Lucient, aki épp akkor lépett be a kávézóba. Lucien halász volt, magas és erős, és Aimée régóta rajongott a férfiért. Valahányszor felbukkant, a lány teljesen magánkívül volt, nála szégyenlősebb teremtményt azonban még nem hordott a hátán a föld.

– Igazán odamehetnél hozzá – jegyezte meg Francine. – Ha folyton csak a távolból epekedsz utána, az nem visz közelebb hozzá.

– És mégis mit mondjak neki? A nevem Aimée és szerelmes vagyok beléd?

Charlotte-nak kuncognia kellett.

– Az tényleg nem lenne rossz! Akkor megkímélhetnétek magatokat a további ugratásoktól!

– Á, igen! Igazán kitűnő ötlet! – kacagott fel Francine is.

– Csak nyugodtan viccelődjetek. Na, majd ha egyszer ti is szerelmesek lesztek! – Charlotte határozottan megrázta a fejét.

– Én ugyan nem! Az kizárt. Sose tudnék beleszeretni valakibe ebben a nyomorúságban. Soha.

Aimée tudálékosan mosolygott.

– Na, majd meglátjuk.

Időközben Lucien is csatlakozott a barátaihoz, azokhoz a tengerészekhez és halászokhoz, akiket még nem hívtak be, és az egyik asztalnál kártyáztak. Charlotte tekintete ekkor Julie-ra vándorolt, aki a poharakat törölgető Madame Roux-val csevegett. Az egyik sarokban két fiatal művész, a nevükre Charlotte már nem emlékezett, Philippével, a Rue Trachelből származó kis egérarcú kalapkészítővel beszélgetett.

– Na és azt hallottátok, hogy a főnővérünk, Babette el akar menni? – kérdezte Aimée.

– Ezt meg honnan veszed? – Charlotte újra és újra elcsodálkozott azon, hogy Aimée mit meg nem tud, ami a munkahelyével kapcsolatos.

– Onnan, hogy ő maga mondta. Állítólag régóta reumában szenved, és néha már alig tud lehajolni.

– Sajnálom. Igaz, néha olyan kemény, hogy a pokolba kívánnám őt, de mindig is a munkájának élt – vélte Francine.

Mindannyian nagyra értékelték Babette-et, aki tavaly elvégezte az ápolónőképzőt, és mindig kéznél volt, ha tanácsra volt szükségük, vagy segítség kellett nekik.

– Na igen, a kérdés csak az, hogy ki lesz az utódja! – jelentette be Aimée. – A főnővér azt mondta, már van is egy terve.

– És ki az? – kérdezte Francine kíváncsian.

– Sajnos azt nem árulta el. De van egy ötletem – kacsintott Aimée.

– Na, te és a híres feltételezéseid, eddig még sosem váltak be – vigyorodott el Charlotte és belekortyolt a finoman pezsgő limonádéjába.

– Te már azt is megpróbáltad elhitetni velünk, hogy Babette egy gazdag arisztokratához készül feleségül menni.

– De azt tényleg hallottam!

– Van olyan, amit te nem hallasz?

Ezen aztán mindhárman nagyot nevettek, nem sokkal később azonban az asztalukhoz lépő Madame Roux szakította félbe őket.

– Rég láttalak titeket, lányok – köszönt. – Nem nagyon értek rá mostanában, ugye?

Az iménti fesztelen hangulat azonnal elszállt. Ismét mindegyikük a kórházra gondolt, mely sötét felhőként lebegett fölöttük.

Úgy tűnt, Madame Roux-nak is leesett, milyen hatással volt a többiekre a kijelentése.

– Sajnálom. Bizonyára nem azért jöttetek, hogy a munkáról beszélgessetek. Hozhatok esetleg valamit inni?

– Hát, azt nekünk nem kell kétszer mondani! – kiáltott Aimée, és néhány perc múlva már három, csordultig teli feles pohár állt előttük. Charlotte felhajtotta a benne lévő italt, elhúzta a száját és rettentő köhögésben tört ki. Az ánizspálinka égette a torkát.

Hamarosan felállt, hogy a pult mögött található mosdóba menjen. A konyhából grillezett hal és sült zöldség illata szállt felé.

Feltűnt neki, Madame Roux-nak új festményei vannak, Charlotte ezeket még egyáltalán nem látta. Megállt, hogy az egyik művet, amely valahogy megérintette, alaposabban is megnézze. Egy fiatal nő volt rajta látható, egy zongoránál ült, és melankolikusan nézett a szemlélőre. Charlotte annyira elmerült a képben, a látvány annyira magával ragadta, hogy észre sem vette, hogy valaki áll mellette.

– Lenyűgöző, nem igaz? – mondta egy férfihang. Egy mélyen és melegen hangzó, és különösmód ismerősnek tűnő hang. Charlotte oldalra fordította a fejét, és a mellette álló férfira nézett. Valamivel magasabb volt nála, kicsit idősebb, haja egész rövidre nyírva, egy gödröcske virított az állán, és a francia hadsereg horizontkék tábori öltözékét viselte. A tekintete már-már szemtelennek hatott, és a lány le merte volna fogadni, hogy a férfi röviden rákacsintott. Érezte, hogy elpirul, és gyorsan újra a képre összpontosított.

– Igen, nagyon szép festmény – erősítette meg. A hangja rekedtnek tűnt, de a férfi, úgy látszik, nem vette észre.

– A művész az egyik barátom. Ott ül hátul. – És a háta mögé bökött, ahol néhány fiatal katona üldögélt a söröskorsók felett, vigyorogva mutogatva feléjük. – Tisztára, mint a gyerekek – jegyezte meg a férfi a fejét ingatva. – Elnézést, kisasszony.

– Attól tartok, mennem kell – válaszolta sietve Charlotte, és már indult is. – A barátnőim már biztosan csodálkoznak, hol maradok ilyen sokáig.

– Várjon! – A férfi gyengéden megállította a karjánál fogva. – Még a nevét sem tudom.

A lány tétovázott.

– Charlotte. Charlotte Seydoux.

A férfi megragadta a lány karcsú kezét, és erőteljesen megrázta.

– Én Henri vagyok. Henri Fauberge. Nagyon örülök, hogy megismerhetem.

A lány elhúzta a kezét, sarkon fordult, és visszament az asztalukhoz, ahol már Francine és Aimée várta. A mosdóról meg is feledkezett.

– Ki volt ez? – suttogta Aimée a nyakát nyújtogatva, hogy jobban lássa az asztalt a fiatal katonákkal.

– Ne olyan feltűnően! – sziszegte Charlotte. – Valami katona. Mit tudom én?

– Hm, hm – vonta fel Aimée kérdőn a szemöldökét, és a nyelvével ciccegett. – Ha csak valami katona, akkor miért vagy olyan vörös, mint egy pulyka?

– Nem is vagyok!

– Hát, azért egy kicsit idegesnek tűnsz – szólt közbe Francine.

– Ne kezdd most már te is! – Charlotte az egyik frissen teletöltött feles pohárért nyúlt, és egy hajtásra kiitta, majd megrázta magát.

– És igazából nem a mosdóba indultál? – érdeklődött Francine, mire Charlotte egy fenyegető pillantást vetett a barátnőjére.

– Nézzétek, Julie még mindig egyedül ül a pultnál – váltott gyorsan témát Charlotte. – Ne kérdezzük meg, hogy volna-e kedve csatlakozni hozzánk?

– Nem is tudom – duzzogott Aimée. – Csakis ő tehet róla, hogy senki sem kedveli.

– Hé, és hol marad a jó modorod, Aimée? – dorgálta meg Charlotte, és közben örült, hogy végre nem ő áll a barátnői tűzvonalában. A találkozás ezzel az Henrival egy kissé összezavarta.

Felállt, és odament Julie-hoz, aki keresztbe tett lábbal ült a pultnál. Charlotte a szeme sarkából látta, hogy Henri a helyéről figyeli.

– Szia, Julie! – köszönt kedvesen.

– Szia, Charlotte! – mosolygott vissza ugyanolyan barátságosan Julie. Charlotte sose tudta megérteni, mi baja van Aimée-nek és Francine-nak a lánnyal. Julie durva álarca mögött egy magabiztos fiatal nő lakozott, akivel már nem egy érdekes beszélgetést folytatott a kávézóban.

– Nincs kedved odaülni hozzánk?

– Inkább nem – rázta meg a fejét Julie. Charlotte-nak feltűnt, hogy a lánynak kissé vörös a szeme, mintha sírt volna. – Ma nem lennék valami vidám társaság.

Charlotte Julie mellé tolt egy széket.

– Történt valami? Szeretnéd elmondani?

Julie az ujjait morzsolta az ölében. Sápadt volt, és fáradtnak tűnt.

– Anyámról van szó. Évek óta melankóliában szenved. Senki sem tudja, mi áll a hátterében, és senki sem tudja meggyógyítani. Szörnyű.

Charlotte gyengéden megsimogatta a karját. Nem ismerték egymást olyan közelről, de érezte, hogy Julie-nak vigaszra van szüksége és hogy senki sincs, akivel megoszthatná a problémáját.

– Nagyon sajnálom.

– Anyám bátyja elesett Lens közelében. Néhány napja tudtuk meg. Azóta egy szót sem szólt, alig hagyja el a szobáját, és már nem is eszik. Apám szerint, ha ez így megy tovább, hamarosan kénytelenek leszünk kórházba vinni.

– Jaj, ne! Ez szörnyű, Julie. Segíthetek esetleg valamiben?

– Kedves tőled, de ezzel egyedül kell megbirkóznom – felelte, majd ijedten felnézett. – De meg kell ígérned, hogy nem beszélsz erről senkinek, jó? A családom nem szeretné, hogy bárki is tudomást szerezzen róla.

– Természetesen. Megígérem. – Charlotte egy hirtelen érzéstől vezérelve, melyet bizonyára a közelség váltott ki, szorosan átölelte Julie-t. Tudta, mit jelent titkokat őrizni egy családban. Hisz az ő apja is jelentős adósságokat halmozott fel, még két évvel a háború kitörése előtt, a külvilág felé viszont továbbra is úgy kellett tenniük, mintha minden rendben lenne. Végül elvesztette a céget, az egykor virágzó textilüzletet, és mindannyian ott maradtak egy szál semmi nélkül. Azóta az anyja próbálja fenntartani valahogy a családot alkalmi munkákból.

– Ha bármit tehetek, kérlek, szólj! – mondta nyomatékosan.

– Köszönöm, Charlotte.

A barátnőihez visszafelé menet aztán ismét magán érezte Henri tekintetét, amely egyáltalán nem volt kellemetlen, épp ellenkezőleg. Olyan volt, mintha a férfi szeme senki mást nem látna, csakis őt, és ez tetszett neki.

Legnagyobb meglepetésére Lucient és az egyik barátját találta Aimée és Francine társaságában az asztalnál. Mindketten svájci sapkát, koszos trikót és viseltes nadrágot hordtak, barázdált arcuk egy olyan életről tanúskodott, amiben nem sok köszönet volt. Valószínűleg a kikötőben vagy az egyik külvárosi acélgyárban gürcöltek éjt nappallá téve, és volt bennük valami faragatlan és durva, ami Charlotte-ot eleinte mindig megrémítette. Mostanra rájött, hogy Luciennek és a barátainak nagyon is a helyén van a szíve. Egyszer még pár rámenős paraszttól is megmentették, akik a Café du Jardinban rászálltak, és bár a beszédük meglehetősen durva volt, Charlotte-nak tetszett, hogy ők aztán nem kerülgetik a forró kását, mint sokan mások.

Lucien épp a munkájáról mesélt, hogy már megint kevesebb lett a bérük, amit most már nem hagyhatnak annyiban, muszáj lesz valamit tenni. Miközben beszélt, egy egész cigarettát elszívott, anélkül, hogy egyszer is kivette volna a szájából.

– Na igen, bár lehet, hogy ez az egész már úgysem számít. Mert hamarosan friss koncnak vetnek oda minket a fronton – fejezte be Lucien a beszámolóját.

Aimée azonnal halálra vált arccal nézett rá.

– Muszáj bevonulnod? – suttogta.

Lucien harsányan felnevetett.

– Hát persze, édesem. Előbb-utóbb minden férfinak muszáj lesz. De hisz tudod.

– Minden férfit fegyverbe hívnak. Ezt már akkor lehetett tudni, amikor kitört a háború – tette hozzá Lucien barátja. – Mi sem úszhatjuk meg sokáig. Pont olyan férfiakra van szükség, mint amilyenek mi is vagyunk. Erős, vad férfiakra.

Aimée továbbra is falfehér volt.

– Értem – suttogta, láthatóan a könnyeivel küzdve.

Charlotte ekkor, amilyen feltűnésmentesen csak bírt, megfordult. Látta, hogy Henri még mindig ott ül a barátaival. Ahogy hátranézett, tekintetük egy pillanatra találkozott, és ismeretlen borzongás futott át a testén.

Még sokáig üldögéltek a Café du Jardinban, és csak akkor távoztak, mikor már sötét éjszaka borult Nizza fölé. Aimée nem ment velük haza a Rue Dabray-i kis lakásba, melyen hárman osztoztak, hanem Luciennel maradt. Francine és Charlotte nem próbálták lebeszélni. Ki tudja, mennyi ideje maradt Aimée-nek és Luciennek.

Charlotte-ra aztán a következő napokban furcsamód szinte rá sem lehetett ismerni. A különös idegennel való találkozás a Café du Jardinban egy egészen új, eddig ismeretlen érzést váltott ki belőle, és folyton azon kapta magát, hogy a férfi pimasz mosolyára és őszinte, kendőzetlen modorára gondol. Na és a tekintetére, melyet egyszerűen képtelen volt kiverni a fejéből.

Csak hát a férfi is katona volt, akit előbb vagy utóbb hívja a kötelesség. Talán már most is a fronton van. Egyszóval jobb, ha gyorsan elfelejti. És különben is – nem azt mondta a barátnőinek, hogy ő sosem fog szerelembe esni?

III. fejezet

Nizza, 2019. április

Másnap kora reggel már indult is a repülőnk. Gyorsan összepakoltam pár holmit, Fridát Evánál szállásoltam el, aki persze képtelen volt megállni, hogy ne kérdezősködjön egy kicsit a vonzó ügyvédről, akivel a Farizeus Hotel kávézójában látott.

A hamburgi repülőtér már kora reggel igen zajos és forgalmas volt, így örültem, amikor végre becsekkoltunk és helyet foglaltunk a gépen. Adam odaadta az aktát, amit a repülés alatt alaposan áttanulmányozhattam. Ahhoz képest, hogy szinte biztosra vettem, nemigen lehet nekem újat mondani, amit ne tudtam volna eddig is Jean-Paul Girard-ról és műveiről, sikerült kiderítenem néhány új információt, például, hogy a művésznek a száműzetése alatt volt egy kisebb könyvesboltja.

Olyannyira elmélyültem a dossziéban, hogy szinte észre se vettem, és máris megérkeztünk Nizzába. A repülőtér épületéből kilépve, egy kicsit megálltam, hogy kiélvezhessem a Côte d’Azur meleg tavaszi levegőjét. Micsoda különbség az én kis észak-németországi falumhoz képest! Ez a ragyogó kék ég, a közelben hullámzó tenger enyhén sós illata, a bársonyos, selymes levegő. Akár a paradicsomban!

Adam bérelt egy kis Renault-t, és hamarosan már az országúton száguldottunk. Jó gyorsan vezetett, én pedig időnként demonstratívan belekapaszkodtam az ajtón lévő fogantyúba.

– Nem kell félni! Már tizenkét éves koromban tudtam autót vezetni – magyarázta a férfi anélkül, hogy az útról egy pillanatra is levette volna a szemét. – A nagybátyámtól tanultam. Ő autóversenyző volt.

– Ez igazán megnyugtató – morogtam magamban, miközben néztem, ahogy Adam ügyesen átmanőverez Nizza őrült nagyvárosi forgalmán.

– Merde! – szitkozódott. Egy Peugeot, aminek csupa horpadt volt a sárvédője, nem adta meg az elsőbbséget, és Adam vadul nyomta a dudát mérgében.

Én pedig szórakozottan figyeltem közben.

– Nem is tudtam, hogy az ügyvédek így tudnak káromkodni.

– Mi? Ez nem káromkodás volt! Amúgy meg a káromkodás szervesen hozzátartozik az ügyvédek munkájához.

– A művészettudósok viszont azt sem tudják, mi fán terem a káromkodás.

– Á, tényleg? – Adam szemében hamiskás fény csillant. – Nem kellene egy ügyvédnek hazudnod, Romy. Sokba kerülhet még neked.

– Na azt, látod, elhiszem. – Az sem zavart, hogy hirtelen átváltott tegeződésbe. Épp ellenkezőleg. Jólesett. Valahogy nekem is sokkal természetesebbnek tűnt, ha tegezem.

Ő pedig csak szidta tovább az autósokat. A korábban kialakított képem a komoly ügyvédről, aki mindig ura önmagának, eddig nem nagyon igazolódott be. Ez tetszett.

– Egy kis panzióban foglaltam szállást Nizza óvárosában – magyarázta Adam, miközben befordult egy mellékutcába.

Nizza óvárosát máris imádtam, a szűk kis utcákból álló labirintusokat, a titokzatos átjárókat, és a szökőkutakkal, valamint vízijátékokkal tarkított tereket. A házak okkersárga és vérvörös homlokzataikkal olybá tűntek, mintha egyenesen a régmúlt időkből bukkantak volna elő, a bejáratok fölé kifeszített kék-fehér csíkos napellenzők alatt pedig ínycsiklandó padlizsánok, mélyvörös paradicsomok és aranysárga citromok nőttek, és kölcsönöztek a helynek tipikus mediterrán atmoszférát. A következő pár száz méteren macskaköveken döcögtünk végig, majd egy keskeny ferde tetős ház előtt álltunk meg. Adamnak valahogy sikerült bepréselnie az autót egy aprócska parkolóhelyre, bár meg mertem volna esküdni, hogy a mögöttünk álló autó lökhárítóját nem csak finoman súrolta, ami végül is mindegy.

A panzió bejárata olyan alacsony volt, hogy Adamnak le kellett húznia a fejét, hogy elférjen alatta. Egy idősebb, kerekded asszonyság fogadott, régimódi dauerolt hajjal, aki Camille-ként mutatkozott be, és két kulcsot nyomott a kezünkbe. Egy keskeny falépcsőn követtük egészen a legfelső emeletre. Odalentről, a konyhából sült hal ínycsiklandó illata terjengett. Éreztem, ahogy megkordul a gyomrom – nem csoda, hisz reggel óta semmit sem ettem. S már késő délután volt.

Camille két egymással szomszédos szobához kísért és kinyitotta az ajtót.

Teljesen el voltam ragadtatva. Az egyik legszebb és leghangulatosabb szoba tárult elém, amit valaha láttam. Egy hatalmas kovácsoltvas ágy, egy világos tölgyfából készült gyönyörű parasztszekrény, egy fehér, faragott vintázs komód, egy ugyanilyen stílusú íróasztal, előtte egy gazdagon díszített székkel, és világoskék függöny, mely lágyan lengedezett a résnyire nyitott ablakon át beáramló szélben.

Egy elismerő pillantást vetettem a másik szoba ajtajában álló Adamra.

– Ez álomszerű!

– És ez még fokozható – vigyorgott. – Nézz csak ki az ablakon!

Néhány lépést tettem a szobába, és kikukkantottam. Az udvaron számos asztalt és széket fedeztem fel, ahol emberek ültek és vidáman ettek-ittak. Élénksárga napernyők nyújtottak kellemes árnyékot a fejük felett. Közöttük hatalmas cserepekben élénk színű murvafürt, levendula és virágzó rózsák tündököltek. Fehér iszalag kúszott fel a ház falára, csaknem a szobámig.

Adam felé fordultam.

– Egy óra múlva érted jövök, és megvacsorázhatunk, ha neked is megfelel – mondta.

– Kiváló ötlet.

Úgy döntöttem, hogy lezuhanyzom és felhívom a szüleimet. A minket ért tragédia óta minden hónap 20-án telefonáltunk. Mert 20-a volt, amikor mindez történt, és ez egyszerűen megnyugvással töltött el minket, ha aznap kicsit beszélhettünk egymással. Eleinte nehéz volt. Kimondhatatlanul nehéz. Legtöbbször csak sírtunk. Én pedig bűntudatot éreztem. Aztán idővel jobb lett. Ismét kicsit többet tudtunk beszélni egymással, együtt emlékeztünk.

– Szia, Romy! – hallatszott anyám hangja a vonalban.

– Hogy vagy? – érdeklődtem finoman.

Rövid ideig csend volt. Aztán anyám megköszörülte a torkát.

– Megvagyok. És te hogy vagy, Romy?

– Épp Nizzában vagyok – mondtam anélkül, hogy a kérdésére válaszoltam volna, majd röviden beszámoltam neki az új megbízatásomról.

– Ez szép – felelte anyám, amikor a végére értem. – Jó, hogy újra dolgozol. Apáddal örülünk neki. És Lara… – Itt egy kis szünetet tartott. – Lara is boldog lenne. Mindig olyan büszke volt rád.

Nagyot nyeltem.

– És én legalább olyan büszke voltam rá.

A nővérem volt a család napsugara. Vidám, megfontolt és bátor. Sikeres cukrász, aki szokatlan, olykor igencsak merész kreációiról híres. Esküvői tortái országszerte ismertek voltak.

– Ma kint voltunk a sírnál – mondta anyám. – Már épp ideje volt.

– Ó! – Én hónapok óta nem jártam ott, ami miatt máris elszégyelltem magam.

– És Jonathan is meglátogatott minket. – Tisztán hallatszott, hogy anyámnak meg kell küzdenie minden egyes szóval. Lara két évvel ezelőtti halála óta minden megváltozott, olyan kegyetlen hirtelenséggel tűnt el az életünkből, hogy időre volt szükségünk, míg egyáltalán felfogtuk, hogy soha többé nem fertőz meg minket összetéveszthetetlen nevetésével. Hogy nincs többé. A hozzám legközelebb álló ember, a fény a sötétben.

– Na és hogy van Jonathan? – kérdeztem. Ő volt Lara utolsó barátja, egy kedves srác, aki nagyon szerette a nővéremet.

– Találkozott valakivel, és személyesen akarta elmondani nekünk. Bátorítottuk, hogy nagyon jól teszi, ha előre tekint és megpróbál túllépni az egészen. Hisz nem gyászolhat örökké. – Anyám hangosan kifújta az orrát. Nyilván ez volt az a pillanat, amikor már nem tudott tovább küzdeni a könnyei ellen.

– Igen. Mindannyiunknak túl kell lépnünk – erősítettem meg, ami inkább úgy hangzott, mintha magamat győzködném. – Figyelj, ami a születésnapodat illeti…

– Tudom, Romy. Nem kell mondanod semmit. Jó, hogy újra dolgozol. Majd megünnepeljük a születésnapomat, ha visszajöttél.

– Köszönöm, anya – sóhajtottam. – És kérlek, add át üdvözletem apának. Majd jelentkezem, jó?

– Rendben. És vigyázz magadra, Romy. Ígérd meg nekem.

– Ígérem.

Szinte minden beszélgetésünk így végződött. Anyám azon félelme, hogy a másik lányát is elveszítheti, ezekben a pillanatokban annyira érezhető volt, annyira közeli, hogy szinte belesajdult a szívem.

Adam nem sokkal hat óra után bekopogott a szobám ajtaján. Enyhe tavaszi este volt, én egy kobaltkék ingruha, lapos balerinacipő és egy világos kardigán mellett döntöttem.

A fürdőszobai tükör előtt állva döbbenten vettem tudomásul, mennyire lefogytam az elmúlt két évben. Mindig is vékony voltam, de most a ruha, aminek valójában ki kellett volna emelnie az alakomat, csak úgy lifegett a csípőmön. A hajamat mindig is röviden hordtam, ami kiemelte hosszú nyakamat és magas arccsontomat, amit Lara enyhe irigységgel a hangjában csak arisztokratikusnak nevezett, de most azon gondolkodtam, lehet, hogy meg kellene növesztenem, hogy elbújhassak mögötte.

Mosolyognom kellett magamon: harmincnégy vagyok, elismert a szakmámban, erre álca mögé akarok bújni. Milyen nevetséges.

Adam igazán jól festett bézs chino nadrágjában és világoszöld ingében. Egy közeli étterembe mentünk, ahol állítólag kiváló halat szolgálnak fel. És ahol végre találkozhattunk Édouard-ral. Édouard Fauberge-zsel, Adam ügyfelével.

A férfi az étterem közepén, az egyik kis bisztróasztalnál ült, és meglehetősen elveszettnek hatott a sok vidám vendég körében. Nem igazán tudtam volna megmondani, miért, de azonnal megkedveltem. Rövid haja, akár a friss hó, olyan fehéren fénylett, az arca pedig, nos, az arca egy olyan emberé volt, aki már sok mindent megélt életében. Mintha minden egyes ránc, minden egyes barázda, minden apró sebhely a bőrén erről a sorsról tanúskodott volna.

Ahogy közeledtünk, lassan, körülményesen felállt, és boldogan megragadta a kezem. Durva ujjak szorították az enyémet, és egy pillanattal tovább tartották, mint egy hétköznapi üdvözléskor szokás.

Leültünk, kiválasztottuk az ételt és az italt, én azonban képtelen voltam levenni a szemem Monsieur Fauberge-ről. Túlságosan kíváncsi voltam a történetére.

Miután felszolgálták az italokat, Monsieur Fauberge vette át a szót:

– A nizzai szerelmesek egy egészen különleges alkotás. A szüleim imádták azt a három képet, évekig lógott a nappalinkban. Eladhatták volna, rengeteg ajánlat érkezett rá. De nem akarták. A művész valami igazán nagyszerűt és egyedit alkotott róluk, ezt a szüleim is látták. De aztán jöttek a nácik, és ellopták a festményeket, elvitték a szüleim házából. – Hogy levegőhöz jusson, itt egy kis szünetet tartott. Feszültnek tűnt, és kapkodva beszélt, mintha gyorsan túl akarna esni rajta. – Időnként elmegyek a múzeumba, ahol jelenleg a két festményt őrzik. Csak állok előttük, és a múltra gondolok. És arra, hogy azok a képek nem oda valók, hogy azok lopott holmik! – folytatta egyre nagyobb hangerővel.

– És ezért vagyunk mi itt, hogy segítsünk önnek visszaszerezni őket – csatlakozott be Adam az elbeszélésbe.

Monsieur Fauberge ekkor előhúzott a zsebéből egy régi, gyűrött fekete-fehér képet, és odatette elénk az asztalra.

– Ezek mi vagyunk, a szüleim és én.

Figyelmesen tanulmányozni kezdtem a képet. Amin egy csinos szőke nő volt látható, rendkívül filigrán testalkatával, valamint egy igen vonzó férfi, és mindkettőjüket különös kisugárzás vette körül, ez még a fotóról is érezhetően átjött. Talán a mindenre elszánt tekintet miatt, amellyel a pár a kamerába nézett. Közöttük ült egy hat-, talán hétéves kisfiú. Édouard Fauberge.

Miután közelebbről is szemügyre vettem, egy pillanatig döbbenten bámultam Monsieur Fauberge-re, aztán újra Adamra.

– De… – hebegtem szavak után kutatva.

Adam sokatmondóan elmosolyodott.

– Igen, Romy, így van. Monsieur Fauberge szülei nem mások, mint A nizzai szerelmesek. Ők voltak Girard modelljei.

Jóformán megszólalni sem tudtam, hirtelen annyira megrökönyödtem.

– Hű! – böktem ki végül a helyzethez nem igazán illő módon, mire Adam és Monsieur Fauberge szórakozottan egymásra néztek.

– Ezért ragaszkodtak a szüleim olyan nagyon a festményekhez – folytatta Monsieur Fauberge. – Számukra a képek mindig is azt a szerelmet tükrözték vissza, amely összekötötte őket. Az összes szép és az összes nehéz pillanatot. Hiszen annyi mindenen mentek keresztül, mégis végig egymás mellett álltak, és a szerelmükért küzdöttek.

– És mi mindent megteszünk, hogy visszaszerezzük önnek ezeket a képeket – jegyeztem meg most már én is, miután ismét képes voltam megszólalni. – Tapasztalataim szerint azonban a legnehezebb rész még hátravan, megtalálni a hiányzó harmadik képet. Tudna esetleg valami támpontot adni, ami segíthetne a keresésben?

Monsieur Fauberge sóhajtva megrázta a fejét.

– Attól tartok, nem nagyon. Még rettentő fiatal voltam. Villefranche-ban laktunk, egy kis halászfaluban, Nizza közelében. Ma Villefranche-sur-Mer a neve. A szüleim magától a művésztől kapták A nizzai szerelmeseket ajándékba, anyám gyakran mesélte nekem.

A homlokomat ráncoltam.

– Elajándékozta a műtárgyat? Csak úgy?

Monsieur Fauberge a fejét rázta.

– Ennél egy kicsit azért bonyolultabb – válaszolta kitérően.

– Van még valami, ami a segítségünkre lehetne? Tudja esetleg bizonyítani, hogy valóban a szülei a jogos tulajdonosok?

– Attól tartok, ennél többet nem tudok hozzátenni – felelte, és megköszörülte a torkát. A szeme hirtelen nagyon szomorúnak látszott.

– Girard nagyszerű művész volt – mondtam. – Egy zseni. Egyszer volt alkalmam közreműködni egy tanítványa festményének a felkutatásában. Több mint három hónapig kerestem. A mű egy berlini zsidó családé volt. Friedländerséknek mindent hátra kellett hagyniuk, amikor kivándoroltak Amerikába. Ezért a festményt egy távoli ismerősüknek adták megőrzésre, és a háború után, amikor Friedländersék vissza akarták kérni a képet, azt állították, hogy az egy bombatámadás során elégett.

– Igen, hallottam róla – válaszolta Monsieur Fauberge. – Aztán kiderítették, hogy nem mondtak igazat, és a kép egy mexikóvárosi galériába került. Lenyűgöző teljesítmény volt. Ezért akartuk mindenképp önt megnyerni az ügyünknek Gold úrral.

Felszolgálták az ételünket, és egy darabig csendben ettünk. Tekintetem azonban újra és újra Monsieur Fauberge-re tévedt. Kora ellenére néha egész kisfiúsnak tűnt a gödröcskéivel és a szája körüli nevetőráncaival. Mégis volt benne valami mélabús. Éreztem, hogy ami őt mozgatja, az sokkal több, mint a lopott műalkotás visszaszerzése. Azt hiszem, már ha nem csal a megérzésem, végre igazságot akart. Saját maga és a családja számára.

Végül Monsieur Fauberge megtörölte a száját a szalvétával, és rám nézett.

– Szóval, mik a tervei?

– Nos, először is felkeressük a múzeumot, nyomást gyakorlunk rájuk, megvizsgáljuk a dokumentumokat. Közben elkezdjük felkutatni a harmadik festményt, megpróbáljuk nyomon követni az útját, a történetét – néztem rá figyelmesen. – De mindenképp szükségünk lesz a segítségére egyik-másik helyen.

– Ezzel tisztában vagyok – felelte, ügyesen kerülve kérdő tekintetemet. – Megteszem, amit tudok.

Röviddel ezután Monsieur Fauberge elköszönt. Fáradt és pihennie kell, közölte. Még megkérdeztem, hol szállt meg, mire azt válaszolta, hogy a Hotel Negrescóban. Kicsit meglepett, hogy egy ilyen előkelő szállodára esett a választása, de elmagyarázta, hogy igen különleges szálak kötik ehhez a helyhez. Majd e szavakkal elhagyta az éttermet, mi pedig ott maradtunk Adammal kettesben.

– Igazán lenyűgöző ember – mondtam, kiürítve a pohár chardonnay-t, amit rendeltem.

– Igen, valóban. Remélem, nem fog csalódni bennünk és megfelelünk az elvárásainak.

Elgondolkodva forgattam a borospoharam szárát a kezemben.

– Sajnos, az eltűnt festmények felkutatása az idő múlásával sem lett könnyebb. Ami pedig a múzeumot illeti… Ők egész biztos kemény ellenfélnek bizonyulnak majd. Annak idején a múzeumok és aukciósházak többsége egyszerűen nem volt hajlandó elismerni, hogy sok esetben műkincsrablásról volt szó. Igyekeztek eltussolni a dolgot, a festményeket mindenféle fedőnéven kínálták vagy árverezték el. Amiből a náci és Vichy-féle funkcionáriusok, műkereskedők, aukciósházak, gyűjtők és azok strómanjai is keményen kivették a részüket Franciaországban. A valódi tulajdonosok felkutatása sok esetben igazi kihívást jelentett. A korabeli aukciós nyilvántartások nagy része még mindig zárolva van. És ami a legkényesebb: hogyan bizonyítjuk, hogy Monsieur Fauberge szülei a jogos tulajdonosok?

– Igen, tudom – sóhajtott Adam. – Még nálunk, Svájcban is így van, számos múzeum és alapítvány a mai napig nem hajlandó visszaadni a nácik által elrabolt műkincseket. Annak ellenére, hogy némelyikük még azt is elismeri, hogy hiányos a tudásuk a tulajdonviszonyokról. Szerencsére azonban itt vagy te nekünk. – S a szemében ismét megcsillant valami.

Elmosolyodtam.

– Csodákat tenni nem tudok. De minden tőlem telhetőt megteszek.

IV. fejezet

Nizza, 1915. december

Beköszöntött Nizzába a tél.

Odakint kellemetlenre fordult az idő, a sápadt napsugarak szinte semmi meleget nem nyújtottak már. A misztrál, a Rhône völgye felől érkező hideg téli szél végigsöpört a város szűk utcáin, maga előtt görgetve a száraz leveleket és a szemetet, alaposan megtépázva a platánfákat.

Néhány hete Charlotte-ot csúnya köhögés gyötörte. Aimée főzött neki az ő híres bouillon de poule-jéből, ami tyúkhúsból, répából és póréhagymából állt, és ami valóban csodákra volt képes, és Charlotte alig néhány nap múlva újra talpra állt. Charlotte és a többi nővér egyre nagyobb nyomás alatt állt és a sebesültek növekvő száma miatt az ápolási feladatkörük is egyre szélesedett, de szentül elhatározták, hogy minden nyomorúság ellenére is megpróbálják tartani a lelket a katonákban. A katonákról gondoskodó nővérek, a konyhai személyzet hónapokig gyűjtötte a lisztet, hogy advent idején mindennap tudjanak sütni valamit. Aimée és néhány társa pedig még egy kórust is alapított, ami karácsonyi énekeket tanult be.