Gyémántok

antológia

Copyright © Magyar Csilla, Jilg-Keresztúri Anna, Hodos Éva, Vinyl, Eszener, Galgóczi Alexandra, Tóth-Kurtz Márton, Lengyel Karola, Monica Keller, Vágó F. Viktória, Szellem Lili, Kende Dániel, Rabi Vivien, K. Ilda, Ferencz Miklós, Rácz Evelin, Koós Alexandra, Budai Lili, Böröcz Gertrúd, Juhászné Fázold Anett, Kondra Katalin, L.L.K. Taylor, Kerekes Aliz, Judith Whimsey

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Kötetgondozás: Soraya Kiadó

ISBN: 978-615-6583-00-0

Soraya Kiadó, Farmos, 2023

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

„Nem mind arany, ami fénylik.

Lehet, kedvező körülmények közt, gyémánt is.”

Karinthy Frigyes

Tartalom

Böröcz Gertrúd - Mosolygós kislány

Budai Lili - Bestia

Monica Keller - A barátom, Charlie

Ferencz Miklós - Himnusz a lecsóba

Galgóczi Alexandra - A halál csendje

Hodos Éva - A másik is embör...

Jilg-Keresztúri Anna - Hol terem a meggyszörp?

Juhászné Fázold Anett - Te és én

K. Ilda - Veszélyes gondolatok

Kerekes Aliz - Kettősség

L. L. K. Taylor - Kulcs

Kondra Katalin - Aki szeret, megbocsát

Koós Alexandra - A Fehér Hattyú

Lengyel Karola - A sötét vonat

Magyar Csilla - Kerekecske gombocska

Judith Whimsey - Szülinapra rocksztár

Szellem Lili - A gyémánt útja

Rabi Vivien - Gyilkosság a Davies rezidenciában

Rácz Evelin - Csillagom

Kende Dániel - Mélyen

Eszener - Levél a fáról

Tóth-Kurtz Márton - Egy kanapé története

Vágó F. Viktória - Madu és Monifa

VINYL - Integess!

Kedves Olvasónk!

Böröcz Gertrúd

Mosolygós kislány

A lány gyűlölte magát. Gyűlölte azt, ami lett belőle, amivé vált. Amivé a társadalom formálta.

Pedig régen milyen aranyos kislány volt. Imádott játszani, barátkozni. Egész nap, megállás nélkül csak mosolygott és mosolygott. Egészen addig, míg a csúf valóság arcul nem csapta. A csúf valóság, melyben emberek halnak meg, vesznek össze és betegednek le nap, mint nap. Ahol nem lehet senki sem önmaga, ahol hatalmas elvárások vannak, ahol megszabják, kinek kell lenned, kit kell szeretned, kivé kell válnod.

Volt egy nagymamája, akit igazán szeretett. Minden reggel ő vitte eleinte óvodába, később iskolába. Rengeteg időt töltöttek együtt, melynek minden egyes pillanatát imádta. Sütögettek, varrtak, sőt a nagymamája még abban is segített neki, hogy megtanuljon írni. Rengeteget olvastak, filmeztek. Aztán a nagymama megbetegedett. Unokája pedig végignézte, ahogy szépen lassan leépül, míg végül kórházba jutott, ahol már többé nem tudta őt látogatni. Az alig 10 éves kislány nem értette, mi folyik körülötte. Ő az egészből csak annyit észlelt, hogy a nagymamája egyszer csak nem ment haza többet.

A kislány a saját bőrén tapasztalta meg az emberek gonoszságát. Egy vidám, meleg, nyári nap volt. Az osztálytársaival játszott, mint minden egyes nap. Már érezni lehetett, hogy közeleg a nyári szünet, egyre kevesebbet ültek a tanteremben, és egyre több időt töltöttek a melegen sütő napon szaladgálva, nevetgélve. Minden tökéletes volt. A kislány azt hitte, boldogabb már nem is lehetne. Sajnos az igazán rossz dolgok csak ezután következtek.

Fogócskáztak, a kislány volt a fogó. Az egyik gyerek, akit kergetett, sokkal gyorsabb volt nála, és sehogy sem bírta utolérni őt. A gyerek addig futtatta, míg teljesen ki nem merült, és le kellett ülnie, közben a kisfiú elé sétált, majd nevetve csak ennyit mondott:

– Kövér vagy. Ha nem lennél ennyire duci, elkaphattál volna.

A kislány sírni kezdett. Onnantól kezdve már sosem volt újra önmaga.

Pár év múlva elkezdte a középiskolát, ahol nem igazán szerzett barátokat. Ezen nem is csodálkozott, mert arra az időre már teljesen elfelejtette, hogy ki is ő valójában.

Járt az osztályába egy lány. Aranyos volt és kedves, mindenki nagyon szerette őt. A lány is nagyon megkedvelte, ám teljesen más módon, mint az természetes lett volna. Folyamatosan rá gondolt, nem tudta kiverni őt a fejéből. Ha meglátta őt a folyosón, hasában pillangók repkedtek. A mosolya minden egyes napját beragyogta. Szerelmes lett abba a lányba.

Otthon tanácsot akart kérni, hogy mitévő legyen, viszont az anyukája egyáltalán nem örült ennek. Sőt, mi több, megfenyegette a lányt, hogy ha nem felejti el osztálytársát, szobafogságot kap, vagy ami még annál is rosszabb, átviszik egy másik iskolába. Így soha többé nem tudnak találkozni, és remélhetőleg a lány elfelejti „gyerekes” érzelmeit.

A lány nem akarta ezt. Onnantól kezdve teljesen magába fordult. Nem szólt senkihez, és alig hagyta el a szobáját. Felrémlettek neki volt iskolatársa szavai, melyekkel testsúlyát illette, melyek borzalmasan estek neki. Változtatni akart. Napokig koplalt, fekete, bő ruhákat hordott, és egyre jobban elzárkózott. Elzárkózott a tanárok, az osztálytársak és a szülei elől. Ha valaki utálja a testét, vagy az elméjét, úgy nehéz élvezni a többit. Egyre kevésbé érezte magát értékesnek. Egyre többet jutott eszébe a gondolat, hogy véget vet neki. Véget vet szenvedéseinek egyszer s mindenkorra.

Az iskolában pletykálni kezdtek róla. Összesúgtak mögötte, de volt arra is példa, hogy ujjal mutogattak rá. Furcsának és bolondnak tartották. Pedig csak szimplán nem ismerték.

Nem ismerték az igazi, mosolygós kislányt. S ha őszinték akarunk lenni, már a lány sem ismerte igazán önmagát.

Iskolatársai csak azt látták, ami lett belőle, amivé átalakult. És ebből téves következtetéseket vontak le. Pedig, mint azt már említettem, nem volt ő furcsa. Csak magányos és csalódott.

Egy idő után zaklatni kezdték. Belekötöttek mindenbe, amibe nem szégyelltek. Piszkálták a ruhája és a súlya miatt, és kiröhögték, amikor meglátták az árulkodó könnyeket a szemeiben.

Az egyik nap egy srác elgáncsolta őt a folyosón, miközben következő órájára igyekezett. A lány akkorát esett, hogy a térde teljesen belilult, és napokig képtelen volt ráállni. Mindenki, aki csak látta, nevetett rajta. A hír futótűzként terjedt az iskolában, és nap végére már az egész iskola rajta nevetett. Később ezek a gáncsolások, fellökések rendszeressé váltak.

Az első sebét egy ilyen nap után szerezte. Alig múlt el 16 éves, de úgy érezte, nem bírja már sokáig. Könnyíteni akart a fájdalmán, és előtte olvasta valahol, hogy egy penge megoldás lehet. Először szkeptikus volt. Persze hogy az volt, hisz úgy vélte, ezt csak azok csinálják, akik figyelemre vágynak, illetve a fájdalom nem mulaszthatja el a fájdalmat. Ám amikor először megtapasztalta az érzést, megkönnyebbült. Szabadnak érezte magát, a felhők felé került, egy pillanatra talán még el is nevette magát. Úgy érezte, minden gondja elmúlt és többé nincs miért aggódnia. Ez a csodálatos érzés azonban nem tartott örökké. Pár pillanat múlva ismét a keserű valóságban találta magát. Nem akart ott lenni, ezért megtette ismét. Aztán újra és újra, egészen addig, míg a hófehér padlót maga körül befestette a bánatából lett vörös szín.

Ezt a folyamatot két-három naponta ismételte, egyre többet és többet akart kapni abból a földöntúli érzésből, melynek teljesen a függőjévé vált. A fájdalma ugyan nem szűnt meg, és valójában nem is enyhült, bár ő ezt éppen ellenkezően látta. Úgy érezte, hogy a fájdalma csökkent, még ha csak egy keveset is.

A karjait egyre jobban kezdték elborítani a sebek, amik egy idő után hegesedni kezdtek. A lány rondának találta ezt, le is akart állni vele, de képtelen volt rá. Onnantól kezdve azért csinálta, mert undorodott magától.

Később az osztálytársai valahogy tudomást szereztek arról, mit művelt magával a lány. Kinevették, mert úgy gondolták, hogy csak fel akarta hívni magára a figyelmet. Attól a pillanattól kezdve még több támadás érte, ami azt eredményezte, hogy egyre többször ártott magának, egyre több és több sebet ejtve hófehér bőrén.

A folyosón többször is megállították, lefogták és felhúzták kezén hosszú ujjú pulcsiját, csak azért, hogy kinevethessék a kötést alkarján. Néha még meg is szorongatták a gézzel takart részt, amivel fájdalmat okoztak neki, sőt egy-két alkalommal még a sebeit is felszakították.

– Szánalmas vagy!

– Csak a figyelem miatt csinálod! Ezzel nem érsz el semmit!

– Nem fogunk sajnálni, csak mert vagdosod magad!

– Ha ennyire élvezed ezt, talán mélyebbre kellene vágnod, és megvárnod, míg elvérzel!

Ilyen, és ehhez hasonló mondatok záporoztak felé nap, mint nap. Az elején rémesen érezte magát miattuk, de egy idő után beletörődött, hogy ezt el kell viselnie. Onnantól kezdve nem foglalkozott a bántó szándékú mondatokkal.

A lány gyűlölte magát. Gyűlölte azt, ami lett belőle, amivé vált. Amivé a társadalom formálta. Döntött. Alig múlt el 18 éves, épphogy csak felnőtt, de meghozta addigi élete talán legnehezebb döntését.

Leült az íróasztalához, és próbált megfogalmazni egy búcsúlevelet, amit nagy nehezen sikerült megírnia, viszont úgy érezte, senki nem fogja elolvasni.

Sápadt, beesett arcán könnyek kezdtek el folyni, eláztatva a karja alatta heverő papírt. Eszébe jutott gyermekkora. Ahogy lehunyta szemeit, megjelent előtte a mosolygós kislány, aki egykoron volt. Még a hangját is hallani vélte, ahogy kérleli őt, ne menjen el. Azon a ponton viszont már túl volt, hogy foglalkozzon vele.

Végül bevonult a fürdőbe, hogy ismételten szertartássá nőtt tevékenységébe kezdhessen. Ám ezúttal nem állt le, ahogy szokott. Nem hagyta abba, sőt inkább erősebben csinálta, és nem foglalkozott az őrjítő fájdalommal sem. Szemeiből megállíthatatlanul ömlött a könny, és egy pillanat erejéig mintha meggondolta volna magát. Azonban már nem volt visszaút. Körülötte a padlón hatalmas tócsaként terült el a bánata által született vöröslő tenger, melybe a lány könnyei is belekeveredtek.

A látása homályosodni kezdett, már nem tudta volna megmondani, hány vágást ejtett a karján. A fájdalom, melyet érzett, tompulni kezdett, miközben a fáradsága egyre csak nőtt. Megszédült, majd elterült a padlón, lehunyta két szemét, melyek mérhetetlen fájdalmat tükröztek a világ felé. Hangokat vélt hallani, de nem tudta eldönteni, hogy azok valódiak-e, vagy csak a képzelete szüleményei.

Karjába hirtelen őrült fájdalom nyilallt, ami erős zokogásra késztette őt. Könnyeiben fuldokolva teljesen elvesztette az időérzékét, csak az tűnt fel neki, mikor a fájdalom véglegesen megszűnt. Csukott szemei mögött megjelent egy teljesen más világ, egy világ, melybe ő mindig is vágyott. Ahol mindig süt a nap, az emberek nem ítélkeznek, és mindenki boldog. Ő újra az lehetett, aki mélyen mindig is volt. Egy mosolygós kislány.

Mielőtt véglegesen eltávozott volna erre az új helyre, szája sarka akaratlanul is mosolyra görbült. Hosszú idő után először és utoljára boldog volt.

A szülei csak órákkal később találták meg. Édesanyja szemeit elfutották a könnyek. Tudta, hogy nem volt egy mintaanya, és lehetett volna kedvesebb is lányával, de a szíve mélyén szerette őt.

Úgy érezte, hibát követett el, hogy nem tett semmit, mikor észrevette a lányon a változásokat. Azt hitte, hogy ezt csak a kamaszkor idézi elő nála, és majd kinövi.

Órákig sírt, ölelve a testét, és rengetegszer bocsánatot kért tőle, amiért nem tett semmit. Amiért hagyta őt elmenni.

A lány ezt mind végignézte. Ott volt édesanyja mellett, és próbálta vigasztalni, hogy semmi gond nincs, ő már egy sokkal jobb helyen van, de a nő ebből semmit nem hallott.

Az édesanyát onnantól kezdve minden egyes nap rémálmok gyötörték. Mindig ugyanaz történt. Látta a mosolygós kislányát játszani, nevetni a többi gyerekkel. Majd hirtelen változott a kép, a fürdőben találta magát, ahol a lánya kezeiről patakokban folyt a vér, miközben kiabált vele.

– Te vagy a világ legrosszabb anyja! Miattad történt mindez, ha egy kicsit is kedvesebb lettél volna velem, ha egy kicsivel több szeretetet kaptam volna, most nem lennénk itt! Te tetted ezt, anyu!

Ennél a pontnál mindig felriadt, és nem is tudott visszaaludni. Ahányszor behunyta szemeit, a lányát látta, ahogy a fürdőszoba kövén feküdt, mozdulatlanul, ellilult szájjal és csukott szemmel.

A temetésre pontosan egy hét múlva került sor. Az egész osztály ott volt. Mindannyian bűnösnek érezték magukat a történtek miatt. Legvadabb álmaikban sem gondolták volna, hogy szavaiknak ekkora hatása lehet a lányra. Ők nem ezt akarták.

A szertartás végén a pap figyelmet kért. A zsebéből előkotort egy gyűrött papírlapot, amelyen már alig lehetett kivenni az elmosódott betűket. Miután sikeresen kihajtogatta, és amennyire tudta, kisimította a lapot, így szólt:

– Szeretném felolvasni a búcsúlevelet, melyet a szülők bíztak rám. Őszintén szólva sokáig gondolkodtam azon, hogy megtegyem-e ezt, és először el is akartam utasítani az ötletet. De végül úgy véltem, ez a levél tanulságos lehet mindenki számára. A szavaknak ereje van, talán nagyobb is, mint mi azt gondolnánk. Ezért kérek mindenkit arra, hogy hallgasson figyelmesen, és gondolkodjon el ezeken a sorokon.

„Nem tudom, mit is kéne írnom, vagy hogyan is kellene elkezdenem ezt a levelet. Azt sem tudom, kinek kellene címeznem, kit kellene megszólítanom. Nem tudom, ki fogja ezt elolvasni és ki nem, szóval csak elkezdem írni, ami az eszembe jut.

A mai napon egy nagyon nehéz döntést hoztam meg. Sokaknak talán túlzás lesz, amit tenni fogok, de úgy érzem, számomra nincs más választás. Már rég nem az vagyok, aki egykoron voltam. Már nem azt látom a tükörben, akit régen láttam.

De miért is teszem ezt? Nos, a válaszom egyszerű. Mert belefáradtam. Belefáradtam abba, hogy mindenki úgy bánik velem, mintha nem is lennék ember. Belefáradtam a folyamatos bántásba, piszkálódásba. Abba, hogy mindenki anélkül ítélt el, hogy egyáltalán esélyt adtak volna arra, hogy megismerkedjek velük. Az alaptalan pletykákba, amiknek a fele sem volt igaz.

Először 16 évesen jutottam el arra a pontra, mikor már nem bírtam tovább, ezért bántani kezdtem magam. A fizikai fájdalom segített, hogy egy időre elfeledkezhessek a nagyobb fájdalmamról. Jó érzés volt. Úgy éreztem, hogy minden problémám megoldódik, a felhők felett éreztem magam. Szárnyaltam, mint egy madár annak ellenére, hogy nincsenek szárnyaim. Akkor először, hosszú idő után boldognak éreztem magam, felszabadultnak. Úgy éreztem, enyém a világ, bármit megtehetek, nem állít meg benne senki. Ám, sajnos ez az érzés nem tartott sokáig, ezért megtettem újra és újra. Nem akartam abbahagyni, és ezzel együtt visszacsöppeni a való világba, ahol senki sem fogad el annak, aki vagyok.

Később ezt az egészet egyre többször csináltam, szinte olyan lett számomra, mint egyfajta rituálé. A csodálatos, mámorító érzést már jóbarátként üdvözöltem. Számomra ez volt a drog. Mélyen legbelül persze tisztában voltam vele, hogy ezzel nem oldok meg semmit. Egy kis hang folyamatosan a fülembe suttogta, hogy hagyjam abba, de mindig elhallgattattam. Nem akartam róla tudomást venni.

Egy idő után viszont már nem azért csináltam, mert olyan jó lett volna nekem. Nem, nem azért. Undorodtam magamtól.

Attól, hogy függővé váltam. Hogy élvezettel néztem végig, ahogyan a vér lefolyik a karomon. Attól, hogy képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak.

Otthon ezt senki sem vette észre, vagy csak nem akarták észrevenni, nem tudom. Az iskolában viszont annál inkább észrevették. Onnantól kezdve emiatt piszkáltak. Mindenki egy figyelemhiányos kis… inkább le sem írom minek csúfoltak, szerintem a lényeg így is átjön.

Végül, nem is olyan régen, a 18. születésnapomon hoztam meg a végső döntést. Anyukám a „jeles” nap miatt egész nap főzött, sőt még pár embert is meghívott, hogy ünnepeljen velünk. Nem jött el senki. Igazából tudtam, hogy senki nem fog eljönni, mégis borzalmasan éreztem magam.

Magányosabb voltam, mint bármikor máskor. És talán pont ez a magány adta meg az utolsó löketet. Úgy gondoltam, hogy úgysem fogok senkinek sem hiányozni. Szerintem fel sem fog tűnni senkinek, hogy már nem vagyok közöttük.

Anyu, ha ezt olvasod, sajnálom. Sajnálom, hogy ilyen borzalmas lányod voltam. Sajnálom, hogy beleszerettem egy lányba, ezzel szégyent hozva rád, ahogy mondtad. Most, itt ülve azt kívánom, bárcsak egy rendesebb, jobb, értékesebb lányod lett volna helyettem. Sajnálom, hogy annyi gondot okoztam, sajnálom, hogy megszülettem…”

Az édesanya ennél a sornál hangosan felsírt. Rengetegszer elolvasta már a levelet, mégis ezek a sorok minden egyes alkalommal összetörték a szívét. Nem akarta elhinni, hogy ezt tette az ő kislányával.

Az édesapa, aki eddig nem engedte könnyeit lefolyni arcán, csendesen átölelte feleségét, és csöndben utat engedett a sós cseppeknek. Pedig ő valójában szerette a lányt, csak sajnos nagyon ritkán volt otthon, és a lánya szinte alig ismerte. Megbánta, hogy nem volt otthon többet. Átkozta magát, amiért olyan munkát vállalt el, ami miatt szinte alig lehetett odahaza a családjával.

Eszébe jutott egy emlék. Egy esemény, aminek nem szabadott volna megtörténnie. Bár szívesen feledte volna azt a napot, tisztán emlékezett minden egyes percére. Este volt, épp csak hazaért a munkájából, a kislánya rohant hozzá és arra kérte, hogy olvasson neki esti mesét. Ő viszont csak lerázta magáról a gyermeket, annyit válaszolt, hogy kocsmába megy a haverjaival. Látta rajta, hogy ez mennyire rosszul esik neki, mégis elment inni, ahogy szokott. Utólag visszagondolva bánta az egészet. Hibásnak érezte magát, úgy vélte, neki is köze van gyermeke halálához.

Az osztálytársak közül már senkinek sem volt száraz a szeme. Elképzelni sem tudták, mennyi fájdalmat élhetett át az a lány, akit ők annyit bántottak.

A pap megvárta, míg az édesanya sírása csillapodik, majd folytatta:

„Apa, ha ez esetleg eljut hozzád, tőled is szeretnék bocsánatot kérni. Nem voltam jó lányod, és nem kerestem eléggé a társaságod. Ha jobban igyekeztem volna, talán te is jobban szerettél volna.

Nem tudom, hogy ez el fog-e jutni az osztályomhoz. De tőletek is szeretnék elnézést kérni, amiért ennyire értéktelen és borzalmas osztálytársatok voltam. Sajnálom, hogy nem tettem semmit annak érdekében, hogy megismerjetek. Mindent sajnálok.

Azt hiszem, itt az idő. Itt az idő búcsút vennem mindenkitől. Attól a kevés jótól és sok rossztól, amit az évek során kaptam. Ég veletek…”

A pap, miután befejezte az olvasást, lassan felnézett a papírlapból. Végignézett egyesével minden jelenlévőn, majd még gondolkodott pár pillanatig, mielőtt megszólalt volna.

– Az emberek kétszínűek. Ha most körbenézek, nem látok egy olyan embert sem, aki ne lenne szomorú, vagy együttérző a történtek miatt. Hát kérdem én, ez az érzés hol volt akkor, amikor a lánynak szüksége lett volna rá? Hol voltak akkor, amikor összeomlott körülötte a világ, és csak egy kevéske szeretetre, megértésre lett volna szüksége?

Papként, sőt emberként nem az én dolgom, hogy ítéletet mondjak bárki felett is, mégis arra kérek minden megjelentet, hogy úton hazafelé vagy otthon a négy fal között gondolja át, hogy mit tett, vagy pont, hogy mit nem tett. Ugyanis a lány még fiatal volt, alig kezdett el élni, és máris véget vetett neki, mert az emberek nem képesek a megértés vagy szeretet halvány szikráját sem kimutatni egészen addig, míg már nem késő. Majdnem biztos vagyok abban is, hogy a legtöbben még most sem fogták fel tetteik súlyát, és csak azért mutatják a szomorúság, a gyász jeleit, mert egy temetésen ez a szokás.

Ő már soha nem élhet boldog életet. Nem eshet szerelembe, nem élheti meg az első csalódás fájdalmát. Nem fogja megtalálni az igazit, nem lesz családja, gyermekei. Nem nézheti végig, ahogy gyermekei felnőnek, nem élheti meg azt a pillanatot, amikor a kicsi először megy óvodába. Soha nem fogja megtudni, milyen az, ha anyák napján a kisgyermeke mosolyogva verset szaval, és még sorolhatnám. Önöknek, akik itt állnak előttem, még milliónyi alkalmuk lesz megélni ezeket, neki viszont már nincs. És miért nincs? Mert pár ember úgy gondolta, joga van ítélkezni. Joga van arra, hogy bárkit addig bántson – mind fizikailag, mind lelkileg –, amíg úgy nem érzi, számára ez az egyetlen lehetőség.

Rengeteg temetésen részt vettem már, ahol ugyanilyen áldozatokat temettek el. Mert ők az áldozatok. És nem mi, akik itt állunk, egészségesen. Az igazi áldozatok ők, és mindig is ők voltak. Áldozatul estek egy olyan társadalomnak, ahol már rég nem az a fontos, ki milyen belső értékeket képvisel. A külsőségek lettek az elsődlegesek, a kinézet, a vagyon számít mindenek felett. Nem felelsz meg a mai szépségideálnak? Nincs pénzed luxusautóra? Akkor nem leszel elfogadva. Senki nem fog téged szeretni, mert nem érdeklik őket a belső értékeid. És sajnos, legyen ezt bármennyire is fájó kimondani, de a mai világban pont ez történik. Ebben élünk, ebbe születünk bele. A legtöbben a gyermekeiket is ebbe nevelik bele.

Tudom, hogy nem én fogom megváltani a világot, ahogy azzal is tisztában vagyok, hogy a mondandóm csak üres szavaknak tűnik. Én mégis azt kérném most önöktől, hogy menjenek haza, és gondolkodjanak el ezen. Gondolkodjanak el azon, megéri-e a külsőségekre bízni mindent. Hiszen a most gyönyörűnek vélt arc egyszer ráncos lesz, a csodálatosan hosszú haj egyszer megőszül, vagy akár ki is hullhat. Viszont, ha valaki igazán szeret, az egy életen át tart. Az idő nem fog kárt tenni benne, nem fogja elmulasztani. Ezt jól jegyezzék meg.

A pap beszéde után az egész temetőre a némaság súlya telepedett. Senki nem mert még csak levegőt venni sem. Végül a pap sóhajtott egyet, majd megfordult és elvonult. Csak a temető mögötti autójáig jutott, mikor szemét elöntötték a könnyek. Ő is volt fiatal, ő is követett el hibákat, de még mekkorákat. Ő is csak később, felnőtt korában realizálta, hogy a kimondott szavaknak mekkora ereje is van.

Mérhetetlenül nagy fájdalom járta át. Úgy érezte, szíve azon nyomban összeroppan a mellkasát összeszorító kín miatt. Lassan, a kocsinak támaszkodva kétrét görnyedt és egyre csak egy dolgot hajtogatott.

– Sajnálom…

A történet egy megtörtént eseményen, és annak egy másik végkifejlete alapján íródott.

Bárki kerülhet olyan krízishelyzetbe, amelyet külső segítséggel tud átvészelni. Ha ön is úgy érzi, hogy segítségre van szüksége, tárcsázza a krízishelyzetben lévőknek fenntartott, ingyenesen hívható 06 80 820 111-es telefonszámot!

Budai Lili

Bestia

Egy idős férfi ült egy roskatag kis fotelben. Ráncos kezei egy levélre simultak. Könnyek csillogtak szemében. Jól ismerte ezt a tárgyat, nem először tartotta kezében. Nem telt el úgy hét, óra, perc, hogy ne gondolt volna rá. A szobát gyér fény világította meg, ez vetült a kissé fakó, néhol szakadt papírra. A tinta helyenként elfolyt, a lap széle pedig már szakadásokkal volt tele. Nem arról volt szó, hogy az úr nem vigyázott volna rá, nagy becsben tartotta ő. Az idő vasfoga viszont semmit és senkit nem kímél.

Ez nem egy szokásos levél volt, ilyet nem szívesen kap az ember. A férfi ajka megremegett, szörnyű emlékek kavarogtak benne ahogy olvasta a sorokat.

„Te, aki ezt olvasod, előre szólok, ez nem valami könnyű olvasmány. Megértem, ha a felénél abbahagyod úgy döntve, ehhez neked nincs lélekerőd. De ha kicsit is tiszteled az emlékem, és szeretnéd megtudni mi történhetett velem, akkor bizony hosszú, nehéz sorokon kell átverekedni magad. Készen állsz a harcra?

Mint te azt nagyon is jól tudod, egy elvárásokkal teli világban élünk, ahol az egyéniségnek sokszor a szerepe elveszik. Ahogy görgetünk lefelé a közösségi oldalakon és meglátjuk a szebbnél szebb képeket, szemünk könnyekkel telik meg.

A mesebeli posztokat bámulva az apróbb tökéletlenségeink nagyító alá kerülnek. Vastag réteg alapozóval kenjük be bánatunk, és makulátlanra sminkeljük, hiszen mit fognak mások szólni, ha megtudják, nem is vagyunk olyan pompásak? Egy pár hónapja rájöttem arra, hogy szörnyen elegem van az álcából, melyet magamra erőltettem. Önkényesen porcelánmaszk alá rejtettem azt, aki mélyen belül vagyok én, az igazi Lea. Talán teljesen el is tűnt volna valódi énem, ha egy derült napon nem változik meg gyökeresen az életem. Erről olvashatsz a továbbiakban.

Egy hétfő reggel, hajam szoros lófarokba fogtam, ahogy reggeli készülődésem végeztem. Szokásomhoz híven egy fekete szettre esett a választásom, melyre apám ismét szemét forgatta. Csak legyintettem, nem értett ő a mai divathoz. Sietősen hagytam el otthonomul szolgáló házat, és az iskola felé vettem utam. Úgy ismertem a környéket, mint a tenyeremet, lévén kiskorom óta járom ezt a vidéket. A csípős hajnali szél lágyan ringatott rövid, ám annál hosszabbnak tűnő utamon. Az ég vörös színben úszott, és a madarak lágy hangon daloltak a közeli fák rejtekében.

Emlékszem, pár pillanatig el is gondolkodtam, hogy ez valóban igazi, vagy csupán álmodom? Ahogy láttam összesúgni a szomszédokat, rögtön rossz érzés fogott el. Nem voltam valami népszerű körükben. Vajon engem figyelnek? Rólam pletykálhatnak? Fogalmazódtak meg bennem a kérdések. Ennek a “szimpátiának” nem volt konkrét oka sosem, viszont az ellenszenvet kölcsönösre formálták az évek. Fejemet megrázva szaporáztam meg lépteimet, majd nem sokkal később átléptem a pokol kapuját. Ez a létesítmény, gyerekkorom bölcsője, nem sok jóval tudott szolgálni. Kilencedikesként reményekkel tele sétáltam be első nap az ajtón. Ahogy teltek a hónapok, az iskola álcája leomlott, és csúf belsőre leltem. A közösségben nem találtam a helyemet, mely emiatt ferde szemmel nézett rám.

A folyosók tömve voltak, mint általában mindig. Rendezetlen csordaként hömpölyögtek a diákok. Páran a tantermet keresték, mások a szekrényeknél smároltak, a többiek pedig beszélgettek valami jelentéktelen témáról. Undorodva figyeltem őket pár másodpercig, majd inkább elfordultam. Szerelemben sosem voltam szerencsés, nem kerekedett még felül rajtam a rózsaszín felhő, melyről oly sokat hallottam. Ám én máshogy láttam ezt a helyzetet, mint ahogy ezt a legtöbben megtapasztalják.

A szerelem sokszor rózsaillatú ködként telepszik ránk. Átitatja ruháink anyagát, elhomályosítja látásunk. Mikor ismét tisztán látunk, fullasztó gázzá alakul, és sosem ereszt minket. Megannyi pár boldogtalanul tengeti napjait azon gondolkodva, mit szúrtak el? Mások a kétségbeesésben úszva keresik szívük választottját, mígnem egy nap arcukat barázdák ékesítik és rádöbbennek, megöregedtek. Persze furcsa, hogy ennyi idősen ilyen problémák aggasztottak. A tini szerelmek nem ritkán tiszavirág életűek, máskor viszont kihatnak mindenre.

Természetesen volt már párkapcsolatom, nem is egy. Ezekben sosem mozogtam otthonosan. Az elején élveztem a figyelmet, mely rám irányult, majd egyszerűen ráuntam a bekorlátozottság érzésére. Szívem lassan a csalódások után törékeny lett és összezsugorodott, melyet egyetlen erős marok morzsolt össze. Meg lehetett volna még ragasztani, de az nem lett volna ugyanaz. Emellett neki nem lett volna érdeke megmenteni senyvedő árnyékát annak, mely egykor voltam. Erre viszont csak később fogok kitérni részletesen.

Merengésem egy éjfekete hajkorona zavarta meg, mely arcom mellett suhant el. Fürtjei kecsesen omlottak vállára. Hm, vajon ki lehet ő? Hosszú, göndör haj, izmos alkat, sápadt bőr, akár a hold egy mámoros éjszakán, az a szem pedig olyan, mint a pázsit. Bő, fekete pulcsi takarta testét. Be akart olvadni a tömegbe, nem sóvárgott a figyelemért, nem úgy, mint én. Magamnak is fájt bevallani, de a visszaigazolásokból éltem. Ez éltette beteges, fáradt testem. Hirtelen szemkontaktus alakult ki köztünk, szívem heves tempót diktált, nem tudtam vele tartani a lépést.

– Minden rendben van? – kérdezte selymes hangján, hiszen feltűnően sokáig legeltettem rajta szemem. Én elnyílt ajkaim kissé összecsukva bólintottam egyet.

– Persze, ne aggódj emiatt – zártam le ennyivel a témát.

Ugyan pár szót váltottunk csupán, de ezzel valami gyökeret eresztett bennem. Indája egy idő után a nyakamra tekeredett. A napok teltek, gyorsabban mint egy szempillantás, én pedig azon kaptam magam, hogy a sarkon állva leskelődtem egy növény vagy szekrény mögé bújva. Betegesnek éreztem azt a vágyat, mely ösztönzött, sőt! Egyenesen kényszerített tetteimre. Testem agyatlan bábként reagált szívem rezdüléseire. És az a csend… Az a mérhetetlen csend, ami ránk telepedett, miközben rám nézett. Az idő megállt, ahogy majdnem szívem is, az öröm hatására. Lopott pillantások, ez jutott nekem csupán, persze csak egy ideig. Ám egy szerdai napon nem várt meglepetésbe botlottam. Mint oly sok más embernek, az én utam is a szekrényhez vezetett aznap reggel.

Ez a nap más volt, nem a szokásos reggeli pakolászásom rutinját végeztem el, mivel egy szép kis nárcisz várt rám a könyveim közt megbújva. Kecses szirmait a nap színezte sárgára. Kezembe vettem a kis növényt, és mélyen a virágillatú levegőbe szippantottam. Sosem kaptam még senkitől virágot édesapámon kívül, így ez a gesztus felmelegítette dermedt szívem, pont úgy, ahogy a napsugár a hótakarót. Szép és meghatározó pillanata volt ez életemnek.

Egy váratlan másodpercben két lágy kezet éreztem derekam köré fonódni gyengéden, vigyázva. Megfordultam, és egy elégedett mosolyt véltem felfedezni az előttem álló arcán.

– Remélem, szereted ezt a virágot, sokáig gondolkodtam, mit válasszak. Az eladó minimum bolondnak nézett engem – duruzsolta fülembe egy játékos vigyorral arcán. Szemei csillogtak, akár egy cukrot remélő gyermeknek, és kellemes parfümjének illata orromba kúszott megakadályozhatatlanul. Ennek emléke, mint oly sok másé, egy idő után kifakult… Hiszen a jó emlékek nem teszik semmissé a rosszakat, mivel ezeknek rémképe örökké megmaradt mélyen bennem.

– Tökéletes választás volt, egyszerűen imádom! – válaszoltam, és ettől fogva minden egyes nap egy szép szál virág várt engem, hogy bearanyozza napom. Hol egy tulipán, máskor pedig egy frézia. Minden a legnagyobb rendben volt, kapcsolatunk magasan szárnyalt, és boldogabb nem is lehettem volna. Azt, amire vágytam végre megkaptam.

Egy reggelen, a szép napos égre felhők gyülekeztek, és az a kéz, mely múltkor még simogatott, most csuklómat megragadva szorongatott, kék foltokat hagyva maga után. Helye sajgott, de szívem még annál is jobban fájt. Nem értettem, vajon mi történhetett? Mit vétettem, hogy hirtelen ilyen gyökeresen megváltozott a viselkedése?

Ahogy ezen sorokat írom, hirtelen visszaemlékeztem egy konkrét esetre is. Együtt tervezgettük a jövőnket, az egyetemi éveket és sok mást. Másnap, mikor erről beszéltünk, ismét megláttam az ereket kidagadni homlokán, és erős hangon szólalt meg.

Mit kell mindig ezen rágódnod?! – kérdezte felcsattanva, én pedig hitetlenkedve figyeltem őt.

– Neked most mi bajod van? – pillantottam rá felhúzva a szemöldököm. Mire ő hisztérikus nevetésbe kezdett.

Napjainkat beárnyékolta a veszekedés. És ennek hol volt a vége? Meguntam az egészet, viszont nem mertem kilépni ebből a kapcsolatból. Féltem, hogy ellepi agyát a düh, és onnantól nincs menekvés. Az iskolába egyre sötétebb, kifejezéstelenebb arccal gyalogoltam. Nem érdekeltek a bámészkodó tekintetek. Nem leltem már kedvem a festésben sem, melyben előtte olyan otthonosan mozogtam. Napról napra erősebben gondolkodtam azon, mi lenne, ha véget vetnék ennek az egésznek? Olyan egyszerű lenne… Tudod, azon kaptam magam, hogy egyre azon merengek, milyen formában tudnám ezt kivitelezni. Gyógyszerek, esetleg egy szép kis penge, vagy csak leugrok a közeli hídról. Eddig az ilyesfajta gondolataim kósza szellők voltak, melyek szépen lassan, percről percre hurrikánná erősödtek. Viszont egyik pillanatról a másikra elállt a vihar, és ez csakis egy személynek volt köszönhető. Egy különleges ember lépett be mindennapjaimba. Váratlanul libbent be, akár egy lepke. És igen, ez a levél neked szól, drága Erik.

Nem sok dolgot vártam az élettől. Sétálni akartam a sápadt holdfény alatt, miközben a szél orcám cirógatja. A tengerparton akartam üldögélni, ahogy a nap az arcomra csókot hint, vörös nyomot hagyva maga után. Ezeket a terveket veled akartam megvalósítani, ám ha ez a tárgy kezedben pihen, ez mind már az enyészeté úgy, ahogy én is. Bátran kijelenthetem, életemet gyökeresen felforgattad, de ezt a legjobb értelemben. Emlékszem, mikor a parkban üldögéltünk egy Dávidos veszekedésem után. Patakokban folytak könnyeim, pólód átáztatva. Ez valamilyen oknál fogva semennyire sem zavart téged, mintha nem is érdekelt volna. Hajam gyengéden simogattad hosszú perceken át. Nekem ez egy órának tűnt, vagy még annál is többnek. Mindig tudtad, hogy kell megnyugtatni engem, különös érzéked volt az emberekhez, és én csodáltalak ezért. Sosem tudtam jól megértetni magam senkivel, de ezek a lopott pillantások, titkos találkozások enyhítették szenvedésemet.

– Miért vagy még vele? Unom már a bujkálást, én segíthetek rajtad! – mondtad, és puha kezed cirógatását arcomon éreztem. Te sosem tapasztaltad azt, amit én, könnyen beszéltél, szép szavaiddal dédelgettél, és próbáltad elhitetni, hogy ennek a rossz álomnak egyszer vége lehet.

– Tudod te, mit tenne ha elhagynám? Félek tőle, Erik, te nem tudod mire képes!

Mérges voltam rád, mintha egy falnak beszélnék, ami nem érti, miért nem ilyen egyszerű a helyzetem.

– Én viszont tudom, mire vagyok képes, meg tudnálak védeni! Egyetlen szavadba kerül.

– Nem lehetsz mindig mellettem, ez nem megoldás…Ráadásul tudod, mekkora hatalma van az apjának, ő a polgármester fia… – zártam le ennyivel a vitát.

Ez megszokott téma volt köztünk, de kimenetle változatlan maradt, mint bántalmazó kapcsolatom Dáviddal. Pontosan tudtam, mit hoz majd a holnap. Veszekedés, kibékülés, talán egy rosszabb időszakban pár pofon… Én tényleg sajnálom, hisz te nem tehettél semmiről, mégis fájdalmad talán neked legnagyobb. Remélem hamar el tudsz felejteni, lépj tovább rajtam.

Ha minden rendjében zajlik, e levél sosem talál gazdára, de attól félek, számomra egyetlen kiút létezik. Engem nem álmomban, idősen ragad el meleg, puha köntösével a halál. Nekem mást szánt a sors, valami kegyetlent és brutálisat, melyet már látott az ég, hiszen az emberiség nem változik. Mindig lesznek Dávidok, ahogyan Erikek is. Köszönök mindent, amit értem tettél, sosem foglak elfelejteni, hiszen örökké szép emlékként élsz majd bennem. Szeretlek.”

A levél végeztével Erik félbehajtotta azt, és gondosan a borítékba süllyesztette. Ambivalens érzések kavarogtak benne. Gyűlölte Dávidot, egész lénye forrt, egyenesen lángolt. Mindeközben könnyek folytak káprázatosan kék szeméből.

Fiatalabb korában sok lány volt oda érte, világító szempárját messziről ki lehetett szúrni. Ez a fiatalos erő halványulni kezdett már így hetven felé. Szüksége volt egy kis levegőre, mint általában ilyenkor. Meleg kabátba bújt, majd egy elegáns, fekete csizmát felvéve vette útját a Balaton partja felé. A tó felszínét milliónyi hullám csipkézte. Kék szoknyaként terült el a festői hegyek közt. Március idusa lévén vize hideg volt, nem több, mint hat fok. A férfi szerette ezt a látványt, elkápráztatta Magyarország királynője minden alkalommal, mikor látta.

Egy pár, a kislányuk és annak nagypapája sétálgatott csupán a hűvös szélben. A kisgyerek haja csak úgy lobogott a csípős szellőben. Szép szőke hajkoronája volt, ahogy az anyjának. A mellettük álló idős férfi nevetve kapta fel a lányt, mire Erik arca eltorzult. Jól emlékezett ezekre a vonásokra. A felismerés villámként csapott belé, és semmivel sem törődve vágott át a pázsiton. Az utolsó pár méteren bizonytalanság kerítette hatalmába. Mi van, ha mégsem ő az? Ám félelmét legyőzve lépett oda az idős úrhoz.

– Ne haragudj, de nem Dávidnak hívnak egészen véletlenül? – kérdezte reszketeg hangon. Lénye éhezett a válaszra.

– De, Nagy Dávid vagyok. Talán ismerlek téged? – pillantott Erikre értetlen arckifejezéssel. A kislány anyukája mögé bújt, mintha érezte volna, hogy valami gonosz erő szikrázik a levegőben.

– Oh, nem hinném, alattad jártam a gimiben, ha emlékezetem nem csal. Szabó Erik vagyok, hátha a nevem mond neked valamit.

– Szóval ezért voltál ennyire ismerős! Párszor biztos láttalak a folyosón – csapta össze tenyerét megszokott mosolyával, mely a sulis évek alatt védjegyévé vált.

– Most sajnos sietünk, de miért nem iszol meg velem valamit este? Ismered a Mátyás utcát? A legutolsó ház az enyém, nyolc körül ugorj be, ha van kedved! – mondta, majd intett, meg sem várva válaszát, és a kislányt kezébe kapva olvadtak bele a messzeségbe.

Erik hosszú perceken keresztül bámult utánuk. Szíve sajgott, bár csak tompán érzékelte. Dávidnak megvolt mindene. Gyönyörű, Balatonra néző villa hatalmas kerttel, szerető unoka és család. A karma csúnyán célpontot téveszthetett. Hogy van az, hogy egy gyilkos vidáman, egészségesen tengeti mindennapjait, míg mások betegségtől szenvednek, kínok közt gyötrődnek? Erik nem tudta felfogni ezt. Majd beleőrült gondolataiba, ahogy a szél egyre erősödött. Hideg pengeként fúrta be magát bőre alá, ahogy hazafelé sétált. Lábát csupán tompán érezte, részben a hidegtől, de ennek oka leginkább a sokk volt. Ennyi év után megrázó volt látni azt az embert, kit pokolra küldött volna, ha lett volna hozzá ereje.

Sok emlékkép elevenült meg, Lea alakja oly élethűen lebegett szeme előtt, hogy majdnem kilépett egy autó elé az úton. Levegő után kapkodva ugrott hátrébb, már amennyire sajgó lába engedte, ahogy meghallotta a duda éles sikolyát, melyet a fuvallat megtáncoltatott a levegőben. Végül épségben ért haza a kis házba, mely hajlékául szolgált már több évtizede.

Nem volt benne biztos, hogy elmenjen-e a kis találkozóra. Rettegett, hogy nem lesz majd képes türtőztetni magát. Kíváncsisága, mint oly sokszor, most is győzelmet aratott. Egy szép fekete pulóvert és hasonló színű nadrágot választott az alkalomra. Kissé már ritka, őszülő haját megfésülte, majd cipőjét gondosan kifényesítette. Nem értette maga sem, miért szán ennyi időt és gondot kinézetére, de meggyőzte magát annyival, hogy ezt „így illik”.

Fél hatkor indulhatott el gyalog a Mátyás utcába. Feje kissé lüktetett, de a frontra fogta. Tagadta ugyan, de pontosan tudta magában, hogy az aggodalom mérgezte meg. Egy húszperces séta után egy gyönyörű, hatalmas, modern ház magasodott előtte. A kert japán stílusú volt. Látszott, hogy csak ez egy kisebb vagyonba kerülhetett. Hazugság lett volna azt állítani, hogy Erik nem volt irigy mindarra, mely Dávid ölébe hullott. A csengőt megnyomva várt arra, hogy házigazdája beengedje. Egy perc sem telt el, mire nyílt a kapu. Ahogy átvágott a kerten, megcsodálta az egzotikus fákat. Bizonyára saját kertésze lehet, gondolta, és ahogy belépett a házba és végigvezette a tekintetét, elámult. Az ő családja nem volt tehetős, és barátai közt sem volt milliomos sajnálatára, így ez a látvány, mely bőséget sugárzott, szokatlan volt számára.

– Le ne essen az állad – kuncogott fel vendéglátója, majd arrébb állva beengedte Eriket a villába.

A cipőt levéve indultak el együtt a nappali felé, ahol két, egymással szemben lévő fotelban foglaltak helyet. Erik azonnal nyugtázta magában, hogy ez bizony sokkal kényelmesebb, mint az, ami neki otthon porosodik.

– Bort esetleg? Van pár igazán minőségi darab, mely szerintem elnyerné a tetszésed – csacsogta, és már indult is az üvegért, melyet a mai estére szánt. Nem túl drága, nem is túl olcsó. Olyan, amilyet épp egy ilyen számára semleges, jelentéktelen embernek szánt.

Két poharat megtöltött, és az előttük lévő dohányzóasztalra tette őket.

– Na szóval, hogy teltek az éveid a gimnázium óta? Mivel is foglalkozol? – kérdezte fürkészően, felvont szemöldökkel Dávid.

– A tanári pályát választottam. Mindig is szerettem gyerekekkel foglalkozni, és ez a hivatásommá is vált, mire felnőtt lettem.

– Milyen elismerésre méltó! És a párod mit dolgozik?

Erikben megfagyott a vér. Pár pillanatig csendben ült poharát szorongatva, majd végül szólásra nyitotta száját.

– Mikor még fiatal voltam, volt egy szerelmem. Ám őt meggyilkolták, és azóta senki sem volt képes betölteni az űrt, melyet maga után hagyott. Biztos hallottál róla, végzős voltál mikor történt, nem? – kérdezte, és figyelmesen pásztázta, társa miként reagál szavaira. Dávid arcáról lefagyott a mosoly, a levegő pedig mintha hideggé vált volna.

– Oh, emlékszem. Micsoda szörnyű eset. Hogy is hívták a lányt, Lia? – töprengett el, Erik pedig indulatosan közbeszólt.

– Lea volt a neve, és ezt te is pontosan jól tudod – köpte a szavakat, majd felállt a székből.

Az események szörnyen gyors tempóban követték egymást. A kandallóban egyenletesen pattogott a tűz. Dávid nagyot sóhajtva állt fel.

– Ugye nem gondolod azt, hogy közöm volt ahhoz, drága barátom? Az a lány beszámíthatatlan volt, annyi butaságot beszélt…

– Te ölted meg… – suttogta összeszűkített szemekkel Erik. Szabálytalanul vette a levegőt, keze pedig ökölbe szorult.

– Tegyük fel, hogy én öltem meg. És mit fogsz ezzel tenni? Lépj tovább, mint mindenki más. Egy szürke kisegér volt, pótolható. Ha velem történne valami, már sokkal nagyobb probléma lenne – kortyolt poharába szórakozottan.

Erik nem bírta hallgatni, ahogy szerelmét ócsárolja. Ahogy meglátta a piszkavasat, teste magától cselekedett. Azonnal tudta mit kell tennie. Megragadta a hideg tárgyat, majd egy gyors szúrás, és Dávid fájdalmában felordított. Váratlanul érte a támadás, nem hitte volna, hogy a másik képes ilyenre vetemedni. Erik nem volt erőszakos fiatalabb korában sem. A tanítványai kedvenc tanárukként hivatkoztak rá ballagásokkor. Tipikusan olyan embernek tartották, aki a légynek sem tudna ártani.

A kandallóban a lángok felcsaptak, mintha táncot jártak volna, ünnepelve a születendő gaztevőt. Itt Erik teljesen elvesztette a kontrollt, míg áldozata minden lehetséges módon küzdött a szabadulásért. Az ösztön, mely élni akart még, sosem látott módon tört elő belőle. Eddig tökéletesen beállított haja kócosan omlott arcába, az erek pedig kidagadtak homlokán a sok kiabálástól. Erik testét beborította a vér, és egyre több sebet ejtett a földön vergődőn, mígnem az kilehelte lelkét. Tüdeje megtelt vérrel, arca fehérré vált, akár egy szellem, mely magányos éjszakákon kísért kietlen kastélyokban. Erik elméje kiürült, ahogy elkövette a gyilkosságot. Szinte fel sem fogta, mikor csuklójára díszként bilincs szorult. Nem próbált menekülni, tudta, hogy bűnös, és ami következik, azt csakis magának köszönheti.

Mi a tanulság? A tettes mindig kárhozatra lesz ítélve. De ne aggódj, ott a csontváz a szekrényedben neked is, mint Dávidnak. Hát nem látod, mennyire remeg? Sóvárog, hogy elmondhasson minden apró kis titkot rólad. Nem ma, lehet nem is holnap, de bűnhődni fogsz.

Hisz bűnös vagyok én, te, Erik is és még oly sokan mások. Az a mocskos folt, mely becsületünket szennyezi, sosem fog felszívódni. Megpróbálhatod eltüntetni, de emléke örökké kísért majd téged álmodban és emlékeidben.

Ugye te nem rettegsz éjjel? Nyugodtan tudod álomra hajtani a fejed? Nem félsz a bestiától? A legenda szerint késő éjszaka vagy akár fényes nappal rója az utcákat, áldozatokra lesve. Nem ismered fel, tökéletesen álcázza magát álruhába bújva. Láthatod őt kávézóban ülve, vagy az iskolában szorgalmasan körmölve. Nyájas szavaival eléri, hogy tested és lelked is övé legyen. Önként adod oda magad neki, várva a fájdalmas megváltást. Vicsorogva agyaraiddal járod majd a vidéket összeszűkült szemekkel, préda után kutatva, s mikor túl késő, rájössz, te is bestiává változtál.

Monica Keller

A barátom, Charlie

A nevem Jacob Miller. A szüleim gyerekkorom óta azt szerették volna, hogy ügyvéd legyen belőlem, akárcsak az apám. Hamar kiderült azonban, nem ez lesz az én hivatásom.

Korai gyerekkorban kiütközött rajtam, hogy nem nagyon érzem jól magam nagy társaságban, illetve, hogy kicsit érzékenyebb voltam a külső hatásokra, mint a többi gyerek.

Mire eljutottam az iskoláig, már szerencsére leküzdöttem a tömegtől való félelmemet, így járhattam normális intézménybe. Barátaim azonban nem igazán voltak. Szerettem otthon a szobámban egyedül lenni és inkább olvasni. A magány viszont így is fel-felütötte a fejét időnként, sőt egyre inkább rám telepedett. A szüleim elfoglalt, dolgozó emberek voltak, emiatt – még ha otthon is voltak, – nem sok idejük jutott arra, hogy velem játszanak.

Itt jött a képbe Charlie. Charlie ugyanolyan idős kisfiú volt, mint én. Velem ellentétben ő bátor volt, játékos és bőbeszédű. Mondhatni, hogy a szöges ellentétem, talán ezért is jöttünk ki annyira. Mellette nem kellett nekem beszélnem, inkább csak hallgattam, amiket ő mond nekem.

Mondanom sem kell, hogy Charlie pusztán a képzeletemben létezett. A szüleim jó ideig észre sem vették, hogy van egy képzeletbeli barátom. Nem voltam láb alatt és nem hangoskodtam, csak ez számított nekik. Amikor róla beszéltem, először azt hitték, a Charlie nevű osztálytársamról van szó...

Azután azzal, hogy volt egy barátom, aki meghallgatta a gondjaimat, kezdtem legyőzni a szorongásomat.

Bátrabbnak éreztem magam, emiatt kipróbáltam olyan dolgokat, amiket előtte soha. Kinn játszottam, fára másztam, csatangoltam az erdőben, minden olyan dolgot kipróbáltam, amitől az ember elmondhatja, hogy jó gyerekkora volt. Persze Charlie mindenhova elkísért és mindenben a társam volt.

Az elején nem is volt semmi probléma, azonban ahogy cseperedtem, úgy Charlie is kezdett változni. Elkezdett furcsa dolgokat kérni tőlem. A legelső ilyen emlékem, amikor egyszer csak arra kért, hogy szedjünk szét egy bogarat. Ebben még semmi rossz nincsen, gondoltam magamban akkor. Kicsit érdekelt is, hogy milyen egy bogár belülről. Melyik gyereket ne érdekelte volna, igaz? Ezután azonban többször boncoltunk bogarat, a legkülönfélébbeket. Amikor egyszer fogtunk egy gyíkot, Charlie kézzel kitörte annak a nyakát és azt mondta, hogy vigyük haza, és a szobámban boncoljuk föl. Előtte boncoltunk már békát biológia órán is, szóval gondoltam, miért is ne. Izgalmas tapasztalat volt ilyesmit csinálni otthon a saját szobámban.

Így kezdett elindítani engem egy lejtőn. A boncolgatás mellett rávett, hogy lopjak a szüleimtől és vegyek magunknak cukorkát, sőt a boltban is zsebre tettem ezt-azt. Ezt persze már nem úszhattam meg észrevétlenül. A szüleim csúnyán megmosták a fejemet. Az apám képes volt megőrizni a hidegvérét, bármilyen mérges volt is rám, hiszen ügyvéd volt. Az anyám azonban szinte tajtékzott. Kis híján kezet is emelt rám akkor. Én nagyon meg voltam ijedve. Reszkettem és rengeteget sírtam. Nem győztem könyörögni a bocsánatukért ,és próbáltam elmagyarázni, hogy minden Charlie ötlete volt. Ekkor már nagyon szerették volna tudni ki is ez a Charlie, én pedig mindent elmeséltem.

A szüleim először egymást kezdték hibáztatni, hogy a másik nem figyelt oda rám eléggé, majd ez a vita átment önostorozásba, végül a megoldás keresésébe. Az eredménye viszont az lett, hogy elküldtek egy pszichiáterhez. Gyerekként nagyon féltem tőle, de szerencsére néhány elbeszélgetés után csak szednem kellett egy gyógyszert, naponta kétszer. Legnagyobb sajnálatomra soha többet nem láttam Charlie-t, ami miatt az elején nagyon magányosnak éreztem magam, hiszen olyan sok szép emlékem volt vele.

Mivel nem volt többé képzeletbeli barátom, képes voltam rendes, hús-vér barátokat is szerezni. Kezdtem egyre kevésbé kilógni az átlagos kiskamaszok sorából, bár még mindig kicsit érzékeny voltam a külső hatásokra. Ilyen volt például a diáktársaimból sugárzó negatív energia a nehéz dolgozatok előtt. Ezt azonban megtanultam kontrollálni és együtt élni vele.

Egy napon azonban minden előjel nélkül, újra meghallottam Charlie hangját. Éppen egyedül tanultam a helyi könyvtárban ülve, amikor megszólított. Elmondta, hogy mennyire hiányoztam neki, és hogy szeretné, ha minden olyan lenne, mint régen volt. Én bármennyire is jól éreztem magam vele, már nem akartam visszamenni abba az állapotba, amiben akkoriban voltam. Végre voltak rendes barátaim, sínen volt az életem, és jól éreztem magam. Nagyon megijesztett már annak a gondolata is, hogy újra az a szürke kisegér leszek, mint azelőtt, ezért azonnal felhívtam az orvosomat, aki megnyugtatott, hogy nincsen semmi baj, pusztán a szervezetem elkezdett hozzászokni a gyógyszerhez. A következő napon elmentem a rendelőjébe, kaptam új gyógyszereket, és a szedésükkel Charlie hangja is elnémult.

Azóta eltelt húsz év, ami alatt sok minden történt. Túl vagyok egy váláson, van két fiam, bár ők az anyjukkal élnek, van egy biztos állásom a helyi könyvtárban, ahova mindig jártam tanulni. Jelenleg egyedül élek egy kis lakásban, közel a munkahelyemhez. Nem a legjobb élet, de azért nincs okom panaszra.

Charlie hangja még néha-néha megszólal a fejemben, de a reggeli gyógyszerek után egyből elnémul. Normális életet próbálok élni, és nem igazán beszélni senkinek sem az incidensről a múltamból. Egyszer mondtam el a történetet valakinek, aki megszakította velem a kapcsolatot, mondván, hogy nem akar egy őrültet az ismerősei közé.

Egyik reggel azonban újra megszólított engem, mialatt borotválkoztam munkába menet előtt.

– Ott egy folt kimaradt – mondta.

– Köszönöm, hogy emlékeztetsz rá, hogy még nem vettem be a gyógyszeremet – válaszoltam neki gondolatban.

– Ugyan már, én csak segíteni akarok, erre te megint ilyen durván akarsz velem bánni? Tettem én bármi rosszat? – kérdezte. – Tudom, hogy attól félsz, hogy visszaesel a régi önmagadhoz, de garantálhatom, hogy nem akarok benned semmit sem megváltoztatni. Veled ellentétben én egy jó barát vagyok, aki elfogad téged olyannak, amilyen vagy.

– Hogyne! Azért vettél rá már gyerekként is olyan dolgokra, amiket meg sem akartam tenni – válaszoltam, mialatt végeztem az arcom egyik felének leborotválásával és ellenőriztem, hogy volt-e kimaradó rész. – Loptam és állatokat boncoltam miattad, Charlie. Ez még egyszer nem fog megtörténni, ne is reménykedj!

– Azt hiszem, te félreértettél valamit, Jacob! Nem egyedül én voltam kíváncsi gyerek. Te ugyanúgy meg akartad tenni azokat a dolgokat ahogy én. Egyáltalán nem kellett téged sokáig győzködnöm. Egyszerűen csak minden felelősséget rám akartál hárítani és magadat ártatlannak beállítani.

– Oké, ennyi elég is volt – válaszoltam majd letettem a borotvát. A fél arcom még habos volt és borotválásra várt, de inkább engedtem egy kis vizet a fogmosó poharamba és bevettem a gyógyszeremet, amelynek a tégelye mindig a mosdón pihent, hogy szem előtt legyen.

Ezután Charlie hangja ismét teljesen elnémult. Én befejeztem a borotválkozást, és elkészültem a munkába induláshoz. A helyi könyvtár, ahol dolgoztam, nem volt valami nagy, de azért elég szép gyűjteménnyel büszkélkedhetett. Beértem, és egy kedves hang köszöntött engem vidáman.

– Jó reggelt, Jacob! – mondta a kolléganőm, Jessica, aki mindig is egy lelkes és pozitív lány volt. Fiatalabb volt nálam, a húszas évei végén járt. Rengeteg lehetősége lett volna az életben, ám ő mégis a helyi könyvtárat választotta, mert bevallása szerint a könyvek és az olvasás volt a mindene.

– Jó reggelt! – válaszoltam, és a pult alá tettem a táskámat. Ezután elcsevegtünk az időjárásról, illetve az egyéb mindennapos kötelező, de semmitmondó beszélgetéseket is letudtuk, majd rátértünk a munkára.

Néhány órával később, éppen az egyik sorba vittem vissza a visszahozott könyveket, amikor hallottam, hogy valaki a nevemen szólít, de a hang olyan távolinak hangzott. Körbepillantottam, ám nem láttam senkit. Nem lehetett Jessica, mert egy férfit hallottam beszélni. Kisétáltam a fő sorra, de ott sem láttam egy árva lelket sem, aki látszólag keresne engem. Néhány diák ült és tanult az asztaloknál, de ők sem beszélgettek, csak olykor lapoztak egyet, amit alig lehetett meghallani. Elkönyveltem, hogy biztosan csak képzelődtem, és visszatértem a munkámhoz.

Ezt követően a nap többé-kevésbé eseménytelenül telt. Hazafelé beugrottam egy gyorsétterembe megvacsorázni, mert semmi kedvem nem volt boltba menni, hogy kaját vegyek. Ismerem magam, órákon keresztül bolyongtam volna a sorok között, és mindent megvettem volna, csak alapanyagot nem a vacsorához. Miután hazaértem, egyből lezuhanyoztam, majd egy kamillatea társaságában leültem, hogy megnézzem a híreket a tévében. Ekkor hallottam, hogy megint valaki a nevemen szólít. Egyedül éltem, úgyhogy meglepetten kapkodtam körbe a fejemet, de nem láttam senkit. Benéztem a fürdőbe, a hálóba, a konyhába, de sehol sem volt senki. A fejemet vakartam értetlenségemben, mialatt visszasétáltam a kanapéhoz, és ekkor újra a nevemet hallottam. Odakaptam a tekintetemet, és meghűlt a vér az ereimben a látványtól. A tévében a hírolvasó nem más volt, mint Charlie.

Én gyerekként láttam őt utoljára, de most felnőtt képében, öltönyben ült ott, és a képernyőn keresztül engem figyelt. A szám beszédre nyílt, de egy hangot sem tudtam kipréselni a torkomon, mert még mindig megbénított a döbbenet, aminek helyét kezdte átvenni a félelem.

– Végre újra hallod, hogy beszélek hozzád, Jacob. Végre újra látsz is engem. Remélem annyira hiányoztam neked, mint te nekem, drága barátom – mondta Charlie és rám mosolygott, ám ez a mosoly nem tűnt kedvesnek. Inkább volt olyan, mint aki épp a kezében tartja a sorsomat. Önelégült volt és diadalmas.

A telefonomért nyúltam, hogy felhívjam az orvosomat. Korábban is hívtam már kései órákban, mert akkoriban minden kis nesz zavart és megrémített. Az orvosom ekkor mindig azt mondta, hogy ez normális, és nem kell minden ilyen alkalomról beszámolnom neki azonnal telefonon. Sokkal inkább írjam össze az eseteket egy naplóba, és a rendszeres havi elbeszélgetésen mutassam meg neki. Egy idő után már semmi ilyenre nem figyeltem fel, a naplóba sem igen került az utóbbi időben egy bejegyzés sem. Ez azonban biztos, hogy nem normális. Ez biztos, hogy már olyasmi, amit az orvos is vészhelyzetnek ítélne.

Tárcsáztam az orvos otthoni számát és vártam, amíg kicsöngött. Annyira úrrá lett rajtam a pánik, hogy minden pillanat egy évnek tűnt. A fejemben szörnyűbbnél szörnyűbb forgatókönyvek játszódtak le, és már a körmömet kezdtem rágni, bármennyire is undorodtam ettől a szokástól. Majd hirtelen hallottam, hogy a vonal másik végén válaszolnak a hívásra, és bele is szólt egy hang.

– Igen tessék, itt Dr. Charlie Miller beszél, miben segíthetek, Jacob? – hallatszott a gunyoros hang a telefonból.

Felordítottam, és kiesett a telefon a kezemből. A szobámba futottam, magamra zártam az ajtót. Összekuporodtam az ágyon, és mondogattam magamnak, hogy Charlie nem valóságos, és hogy az egész csak a fejemben létezik. Már majdnem sikerült megnyugodnom, amikor halk kopogás hallatszott a csendes szobában. A szívem újra hevesen kezdett verni, és a csendet a heves légzésem hangja zavarta meg.

– Jacob, miért félsz tőlem? Ártottam én neked valaha? – hallatszott Charlie hangja lágyan. – Elzártál és elhallgattattál engem hosszú, hosszú éveken keresztül. Nem beszéltél velem többé. Mással barátkoztál. Én ott ültem végig melletted láthatatlanul és vártam. Türelmesen vártam, hogy hátha egyszer újra a barátod lehetek. Ne félj tőlem, Jacob! Én csak szeretnék újra a barátod lenni, és nem csak a hang a fejedben. Kérlek, engedj be és beszélgessünk!

Charlie szavai hatottak rám, elkezdett mardosni a bűntudat. Elképzeltem jeleneteket a múltamból, mint valami régi filmet, ahol én szórakozok a barátaimmal vagy a barátnőmmel, és Charlie ott ül mellettünk, és csak csendben figyel. Magányosnak, elhagyatottnak tűnt. Tényleg lehetnénk újra barátok? Olyan jókat szórakoztunk régen.

Szórakozhatnánk megint. Vége lenne a magányos itthon üldögéléseknek. Végre lenne valaki, aki elfogad olyannak, amilyen valójában vagyok. Ezek a gondolatok váltogatták egymást a fejemben akkor. Ugyanazok a gondolatok, mint régen.

Felálltam, lassan az ajtóhoz mentem és kinyitottam. Charlie ott állt, ám ekkor már nem láttam őt gonosznak, inkább barátságosnak és kedvesnek. Rám mosolygott ,és én ezt viszonoztam. Ezután behívtam magamhoz a szobámba és beszélgettünk. Sok minden előkerült a múltból. Charlie valóban nagyon megértő volt velem. Talán mégis ő az igazi lelkitársam.

Másnap reggel sokkal vidámabban mentem be dolgozni. Reggel nem vettem már be a gyógyszert, nem akartam újra elhallgattatni Charliet. Beérve jókedvűen köszöntem Jessicanak, aki azonban nem viszonozta ezt a kedves gesztust. Úgy nézett rám, mint aki szellemet lát, és kicsit félve szólított csak meg.

– Minden… rendben, Jacob? – kérdezte remegő hangon. – Ma nem keltél… bal lábbal?

Értetlenül néztem Jessicara.

– Te mégis miről beszélsz? Bántottalak tegnap, vagy valami? Ha így van, akkor ne haragudj, nem úgy gondoltam.

– Tegnap olyan voltál, mint aki kifordult önmagából. Goromba voltál, és mindenkivel nagyon gonoszan viselkedtél. A nap végén megfogdostál, és illetlen megjegyzéseket tettél rám. Haragudnom kéne most rád, de tegnap párszor átrágtam magam a történteken, s tudtam, hogy ez nem te voltál. Túl régóta ismerlek ahhoz, hogy tudjam!

Döbbenten álltam a hallottak előtt. Én? Az előző napon? De hát semmi lényeges nem történt, és biztos, hogy nem csináltam ilyesmiket. Viszont Jessica miért hazudna ilyesmit? Továbbá látszott rajta, hogy valóban tartott tőlem. Éreztem, ahogy lever a hideg veríték.

– Te nem is emlékszel? – kérdezte Jessica hitetlenkedve.

– A tegnapra? Dehogynem! De semmi ilyen nem történt. Én nem voltam goromba vagy gonosz. Illetlen veled meg pláne nem!

– Ha nekem nem hiszel, megkérdezhetsz bárkit tegnapról, mindenki engem fog igazolni – mondta Jessica, majd felvett egy kupac könyvet, és sértődötten eltűnt a sorok között, otthagyva engem a gondolataimmal.

Törtem a fejem, de akkor sem jutott eszembe semmi olyan, amit mondott. Egy átlagos nap volt, mint a többi. A gondolataimból ekkor azonban Charlie rántott ki.

– Ne foglalkozz vele! A nők mindig is kiszámíthatatlanok voltak, nem igaz? Mint a feleséged, a meséltek alapján.

Igazat adtam a barátomnak, és igyekeztem túllendülni a dolgon. Haladtam a munkával, és egy ideig semmi említésre méltó nem történt, egészen addig, amíg egy olvasó oda nem lépett a pulthoz, hogy könyvet kölcsönözzön. Ebben magában még nincs is semmi szokatlan, amikor azonban a dátumot kellett beírnom az olvasójegyébe, valami nem stimmelt. A dátum olyan volt, mintha átugrottunk volna egy napot. Volt egy nap, amire nem emlékeztem? Jessica igazat mondott? Hogyan lehetséges ez? Rengeteg opció suhant át a fejemen, de csak egyvalami tűnt lehetségesnek. Charlie megint átvert engem és mivel nem vettem be valószínűleg az előző napon sem a gyógyszeremet, így lehetséges, hogy Charlie csinált valamit. Dühöt éreztem és csalódottságot. Hogy lehettem olyan ostoba, hogy újra hittem neki?

Ezt követően egész nap próbáltam az előző napra emlékezni, de sehogy sem sikerült. Éppen egy eldugott kis zugban kerestem valamit, amikor Charlie bukkant elő a sorok közül, és kedves mosollyal köszöntött.

– Hát itt vagy, drága barátom! Hogy telik a nap?

Hiába nem látta őt senki más rajtam kívül, nem tudtam akkor tiszta fejjel gondolkozni, és ráförmedtem, kicsit hangosabban, mint szerettem volna.

– Mit műveltél tegnap?! Miért nem emlékszem semmire?! – A testem remegett, de nem voltam egészen biztos abban, hogy féltem, esetleg dühös voltam, vagy mindkettő egyszerre. Charlie irányított engem, de akkor még nem tudatosult ez bennem.

– Ugyan, Jacob. Ne keríts ennek ekkora feneket! Csak szórakoztunk kicsit, bár kicsit másképp, mint előtte – válaszolta nyugodt, de mégis határozott hangon Charlie, és lassan elkezdett közeledni felém. – Mi a rossz abban, ha segítünk egymásnak? Én csak segítettem neked pihenni egy kicsit! Hát nem volt csodás? Egy kicsit teljesen kikapcsolni. Én…

Ezen a ponton Charlie monológját félbeszakította Jessica hirtelen felbukkanása, aki hirtelen feltűnt a másik oldalról.

– Minden rendben, Jacob? Kiabálást hallottam – mondta.

– Persze, minden. Csak… Semmi különös.

Hirtelen semmi hihető magyarázat nem jutott eszembe, ezért csak ennyit tudtam kibökni. Charlie ekkor már Jessica háta mögött állt, és nagyon bosszúsnak tűnt.

– Sosem kedveltem ezt a nőt. Ahogy legbelül te sem, igaz? Mindig csak rikácsol, rád ömleszti a problémáit. Lelki szemetesládának használ, és ezt te hagyod neki.

Tiltakozni akartam azok ellen, amiket Charlie mondott, de belül egy hang azt súgta, hogy igaza van. Jessica tényleg sokat panaszkodott nekem mindenről, ám amikor én akartam neki elmondani, hogy mi bánt engem, mindig elterelte a szót a saját gondjaira. Szinte már csak, hogy bizonyítsa, neki mindig rosszabb, mint nekem.

Hirtelen kezdtem érezni, hogy egyre jobban fortyog bennem a düh. Egész addig azt gondoltam, hogy Jessica tényleg a barátom. Ő azonban csak kihasznált, akárcsak…

– Akárcsak a feleséged, igaz, Jacob? – világított rá nekem az igazságra Charlie, az arcán önelégült kifejezéssel, majd folytatta mézes-mázas hangon. – A feleséged azonban elköltözött. Azt már mondhatni, lezártad. Ez a nő viszont itt áll, éppen előtted. Nem akarod megbüntetni azért, amit tett? Azért, amit egészen idáig elkövetett ellened? Amiért kihasznált?

A méreg kezdett teljesen elönteni, ahogy Charliet hallgattam. Meg akartam büntetni Jessicat. Elégtételt akartam venni. Valamiért azt akartam, hogy szenvedjen.

Egy pillanatra átfutott egy jelenet a fejemben, amelyben a kezeimet a nő torkára szorítom. Láttam a szenvedő arcát, éreztem, ahogy a körmeit a kezembe vájja, hogy védekezni próbáljon, majd azt, ahogyan kiszáll belőle az élet. A jelenet végén egy enyhe megkönnyebbülést is éreztem. Olyan volt, mintha lehullott volna minden teher a vállaimról. Mint egy kellemes, simogató, meleg napsugár a tavasz kezdetén.

– Tedd meg! – hallottam ekkor Charlie suttogó hangját. A bennem lezajló jelenet kellemes érzéseket keltett ugyan bennem, de hirtelen megszólaltak bennem a vészharangok. Nem bánthatom Jessicat. Nem érdemli ezt. Senki sem érdemli ezt!

Ekkor megijedtem a saját gyilkos szándékaimtól. Felkaptam egy random könyvet, és elsiettem a sorok közé. Charlie mérges volt, szinte őrjöngött, és utánam kiáltott.