BORÍTÓ

Leonard Mlodinow

Az emberi gondolkodás rövid története

Az ember útja az első kőszerszámtól a kozmosz megismeréséig

Akkord Kiadó

Leonard Mlodinow további könyvei

A tudattalan: miképpen befolyásolja tudattalan elménk a viselkedésünket

War of the Worldviews: Where Science and Spirituality Meet – And Do Not (Világképek harca: ahol a tudomány és a spiritualitás találkozik – és ahol nem, Deepak Choprával)

A nagy terv (Stephen Hawkinggal)

Részeg bolyongás: hogyan irányítja a véletlen az életünket?

Feynman szivárványa: szépség a fizikában és az életben

Eukleidész ablaka: a geometria története a párhuzamosoktól a hipertérig

Gyerekeknek (Matt Costellóval)

The Last Dinosaur (Az utolsó dinoszaurusz)

Titanic Cat (Macska a Titanicon)

Az eredeti mű címe:

Leonard Mlodinow:

The Upright Thinkers

Vintage Books, New York, 2016

Fordította: dr. Both Előd

Lektorálta: Horvai Ferenc

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Czétényi János

Tördelés, tipográfia: Szmrecsányi Mária

Copyright © 2015 by Leonard Mlodinow

Hungarian translation © Dr. Both Előd, 2018

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-252-159-6

Kiadja az Akkord Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Simon Mlodinownak

Tartalom

I. rész

A felegyenesedő gondolat

1. A megismerés vágya

Egy éhező ember tudásszomja… Az emberi felfedezés kalandja

2. Kíváncsiság

A gyíkok nem kérdezősködnek… Az ügyes embertől az értelmes, értelmes emberig… Mi az, amit a csecsemők megkérdeznek, de a csimpánzok nem

3. Kultúra

Az emberiség első temploma… A tudás, az eszmék és az értékek vírusként terjednek… Az ember és a főemlősök kultúrája

4. Civilizáció

A szavannából a városba… Hogyan vezetett el a szomszédok kedvessége és fejfájása az íráshoz és az aritmetikához?… A földművesekre (Ne hányj sugárban!) és a bolygókra (Ne térj le a pályádról!) vonatkozó törvények felismerése

5. Értelem

A rossz termés és a haragos istenek… A világ szemlélésének új keretei… A változás rejtelme és a józan ész zsarnoksága… Arisztotelész, az egyszemélyes Wikipédia

II. rész

A természettudományok

6. Új út az értelemhez

Jobban hiszünk a szemünknek, mint az őseink... A kasztrált vadkan epéje és a mozgás egyetemes törvényei... A tapintatlan Galilei professzor

7. A mechanikus univerzum

A jó, a rossz és a csúf: Isaac Newton... A fogadás, amely miatt Newton felhagy az alkímiával és megírja minden idők legjelentősebb tudományos értekezését... A newtoni gondolkodás ereje

8. Miből van?

A balzsamozástól az alkímiáig... Az égés és a lélegzés hasonlósága... Lavoisier elveszíti a fejét... Mengyelejev és a periódusos rendszer

9. Az élővilág

A sejtek és az élet komplexitása... Az egerek készítésének receptje és a mikroszkóp forradalma... Tragédia, betegség és Darwin titkos kutatásai

III. rész

Túl az emberi érzékelésen

10. Az emberi érzékelés határai

Parány univerzumok milliárdjai és milliárdjai egyetlen csepp vízben... A newtoni világkép repedései... A láthatatlan valóság felfedezése... Planck és Einstein felfedezik a kvantumokat

11. A láthatatlan birodalom

Egy álmodozó meglátásai... Egy sápadt és szerény fiatalember őrült ötletei... A kvantumfizika első törvényei, „csalással határos rettenetes képtelenség”

12. A kvantumforradalom

Heisenberg új fizikája... A kvantumok univerzumának bizarr valósága... Egy új tudomány alkotóképessé és alázatossá tevő öröksége

Epilógus

Az emberi tudás fejlődése mint álmok egymásutánisága... A kritikus és innovatív gondolkodás jelentősége... Hol vagyunk és merre tartunk?

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Jegyzetek

A Talentum Tudományos Könyvtár kötetei

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. rész

A felegyenesedő gondolat

A legszebb és legmélyebb, amit csak az ember átélhet, a titokzatosság érzése. Ez a vallás alapja éppúgy, mint a komoly művészeté és tudományé. Aki soha nem élte át ezt az érzést, az számomra, ha nem is halott, de legalábbis vak embernek tűnik.

– Albert Einstein: My Credo, 1932

1

A megismerés vágya

Apám egyszer mesélt nekem az egyik csonttá és bőrré soványodott fogolytársáról a buchenwaldi koncentrációs táborban, aki azelőtt matematikát tanult az egyetemen. Véleményt alkothatunk az emberekről, ha tudjuk, mi jut eszükbe a „pí” fogalmának hallatán. A „matematikus” számára ez a kör kerületének és átmérőjének a hányadosát jelenti. Ha megkérdeztem volna a csak hét osztályt végzett apámat, akkor ő egy almáspitéről beszélt volna.{1} Egyik nap az iskolázottságukban köztük lévő szakadék ellenére ez a matematikus fogolytársa elmondott apámnak egy matematikai feladványt. Apám napokig gondolkozott a problémán, de képtelen volt rájönni a megoldásra. Amikor újra találkozott ezzel a társával, kérte, árulja el, mi a megoldás. Ő azonban nem akarta megmondani, azt tanácsolta apámnak, próbáljon meg saját maga rájönni. Később újra beszéltek egymással, de az ember úgy őrizte a titkot, mintha legalábbis egy aranyrög lett volna a birtokában. Édesapám megpróbált tudomást sem venni saját kíváncsiságáról, de nem sikerült. A táborban uralkodó szörnyű körülmények és az őt körülvevő halál ellenére kínzó rögeszméjévé vált, hogy megtudja a probléma megoldását. Végül az a másik ember egyezséget ajánlott neki: elárulja a megoldást, ha apám neki adja a kenyér fejadagját. Nem tudom, milyen állapotban lehetett akkor apám, de azt tudom, hogy mire az amerikai hadsereg felszabadította a tábort, addigra ő már negyvenkilósra soványodott. Ennek ellenére a megismerés vágya olyan erős volt benne, hogy cserébe a megoldásért megosztotta vele a kenyerét.

Tizenéves korom vége felé jártam, amikor apám elmesélte ezt a történetet, ami nagy hatást gyakorolt rám. Édesapám családja már nem élt, vagyonukat elkobozták, ő maga pedig éhezett, lefogyott és verték őt. A nácik elvettek tőle mindent, ami csak kézzel fogható volt, a gondolkodás, az értelem és a tudás iránti vágya azonban megmaradt. Hiába zárták börtönbe, gondolatai szabadon szárnyaltak. Később rájöttem, hogy a megismerés vágya a legemberibb tulajdonságunk, és bármennyire különbözőek is az életkörülményeink, az én szenvedélyes tudásszomjam ugyanannak az ösztönnek a megnyilvánulása, amely apámat arra késztette, hogy belemenjen az alkuba.

Amikor a középiskolában és később az egyetemen természettudományokat tanultam, apám nem sokat kérdezősködött a tanultak technikai részleteiről. Sokkal inkább a dolgok mélyén rejlő értelem érdekelte őt – honnan erednek a különböző elméletek, miért érzem őket szépeknek, és mit árulnak el rólunk, emberi lényekről. Ebben a könyvben, amelyet beszélgetéseinket követően évtizedekkel később írtam, végső soron ezekre a kérdésekre próbáltam válaszolni.

* * *

Néhány millió évvel ezelőtt mi, emberek, kezdtünk két lábra állni. Megváltoztak őseink izmai és csontjai, hogy felegyenesedve tudjanak járni. Így szabaddá vált a két kezük, amelyekkel meg tudták tapogatni az őket körülvevő tárgyakat és műveleteket tudtak végezni velük. Ezenkívül felegyenesedve messzebbre láttak, a távolabbi területeket is fürkészhették tekintetükkel. Testtartásunk felegyenesedésével párhuzamosan elménk is az állatoké fölé emelkedett, aminek köszönhetően felderíthettük a környező világot, méghozzá nemcsak tekintetünkkel, hanem gondolatainkkal is. Felegyenesedtünk, és ami ennél is fontosabb, gondolkodó lényekké váltunk.

Az emberi faj nemessége a tudásvágyunkban rejlik. Fajunk kivételes voltát tükrözik azok a sikereink, amelyeket évezredek erőfeszítései révén a természet titkainak megfejtésében elértünk. Ha az ősembernek lett volna mikrohullámú sütője, hogy megsüsse a bölény húsát, akkor bizonyára azt tételezte volna fel, hogy a szerkezet belsejében babszemnyi istenek serege parányi tüzeket gyújt a hús alatt, amikor azonban kinyitják a készülék ajtaját, nyomtalanul eltűnnek. Legalább ilyen csodálatos az igazság – miszerint néhány egyszerű és sérthetetlen, absztrakt törvény ad számot az univerzum összes jelenségéről, a mikrohullámú sütő működésétől a bennünket körülvevő természeti világ összes csodájának a magyarázatáig.

Amint egyre jobban megértettük a természet világát, már nem gondoltuk, hogy egy istennő irányítja az árapály jelenségét, hanem tudtuk, hogy a Hold tömegvonzása okozza azt. Már a csillagokra sem az égbolton lebegő istenekként gondoltunk, hanem felénk fotonokat küldő, nukleáris kohókként azonosítottuk őket. Ma már tisztában vagyunk a tőlünk százötven millió kilométerre lévő Nap működésével éppúgy, mint a testünknél milliárdszor kisebb atomok felépítésével. Az, hogy ezeket és egy sor más természeti jelenséget meg tudtunk fejteni, nem puszta csoda, hanem egy izgalmas és hősi történet.

Nemrégiben egy szezonra csatlakoztam a Star Trek: Az új generáció szerzői munkaközösségéhez. Az első megbeszélésen, amelyiken részt vettem, ott ültek az asztal körül a sorozat szerzői és rendezői. Bedobtam egy epizód ötletét, amelyiket különösen izgalmasnak gondoltam, mert a napszél asztrofizikája is szerepelt volna benne. Minden tekintet rám szegeződött, az új fiúra, a közibük csöppent fizikusra, miközben lelkesen ecseteltem ötletem részleteit és tudományos hátterét. Amikor befejeztem – és hirtelen csend lett a szobában – büszkén és elégedetten néztem a főnökömre, a nyers modorú, középkorú rendezőre, aki korábban a New York-i rendőrség gyilkossági nyomozója volt. Egy pillanatra rám meredt, arca furcsán eltorzult, majd rám ordított: „Most már kussolj, te kib… ott tojásfejű!”

Amikor legyőztem zavarodottságomat, rájöttem, hogy azt akarta ilyen tömören a tudomásomra hozni, hogy az elbeszélői vénámnak köszönhetően vettek be a csapatba, nem pedig azért, hogy ismeretterjesztő tanfolyamot tartsak a csillagok fizikájáról. Megértettem a szempontjait, és a továbbiakban azokat figyelembe véve írtam.. (Másik emlékezetes javaslata így hangzott: ha fűt a lelkesedés, kapcsold ki a fűtést az úszómedencédben).

Ha rossz kezekbe kerül, a tudomány szörnyen unalmas tud lenni. Pedig tudásunk és az ismeretek megszerzésének története a legkevésbé sem unalmas. Sőt roppant izgalmas. Se szeri, se száma a felfedezésekről szóló történeteknek, amelyek cseppet sem kevésbé szórakoztatóak, mint a Star Trek epizódjai vagy az első holdraszállás. Olyan szenvedélyes és agyafúrt figurák bukkannak fel ebben a történetben, akikhez hasonlókkal a képzőművészetben, a zenében és az irodalomban találkozhatunk. Az igazságot kereső emberekkel, akiknek a kielégíthetetlen tudásszomja emelte fel fajunkat az afrikai szavannáktól addig a társadalomig, amelyben ma élünk.

Hogy sikerült? Hogyan jártuk végig azt az utat, amelyiknek a kezdetén éppen csak megtanultunk felegyenesedve járni, magvakon, bogyókon és gyökereken éltünk és a termést puszta két kezünkkel takarítottuk be? Most repülőgépeken szállunk, szemvillanásnyi idő alatt üzenetet küldünk bolygónk túlfelére, hatalmas laboratóriumainkban pedig az ősi univerzum viszonyait utánozzuk. Ez az a történet, amelyet el szeretnék mesélni önöknek, mert ha megismerik, akkor megértik, mit jelent emberi lénynek lenni.

* * *

Közhellyé vált a megállapítás, miszerint világunk összezsugorodott. Miközben azonban a térbeli távolságok és az országok közötti különbségek valóban csökkennek, a ma és a holnap közti különbség egyre nő. Amikor Kr. e. 4000 körül felépültek az első városok, a nagyobb távolságokon a leggyorsabb közlekedési mód az átlagosan néhány kilométeres óránkénti sebességgel haladó tevekaraván volt. Valamikor, úgy ezer vagy kétezer évvel később feltalálták a kétkerekű harci szekeret,1 amelyikkel legfeljebb körülbelül 30 kilométer/óra sebességet lehetett elérni. Ennél gyorsabban csak a XIX. században, a gőzmozdony feltalálását követően lehetett közlekedni, amellyel a század végére a 150 km/óra sebesség is elérhetővé vált. Bár kétmillió évbe telt, mire a szaladó ember 15 km/ó sebessége helyett már 150 km/órával lehetett száguldozni az egész országban, a következő tízszeres ugrásra csak ötven évet kellett várni, mert repülőgéppel az 1500 km/óra sebességet is el lehetett érni. Az 1980-as években az űrrepülőgépek fedélzetén utazó emberek már óránként több mint 27 000 kilométeres sebességgel repülték körül a Földet.

A fejlődés hasonló gyorsulásának lehetünk tanúi a technika más területein is. Nézzük például a hírközlést. A XIX. században a Reuters hírügynökség még postagalambok segítségével továbbította a városok között a tőzsdei árfolyamokat.2 Később, a XIX. század közepén széles körben elterjedt a távíró, majd a XX. században a telefon. Ám miközben 81 évbe telt, mire a vezetékes telefon a lakosság 75 százalékához eljutott, a mobiltelefon esetében már csak 28, az okostelefon esetében pedig mindössze 13 évre volt szükség az ugyanilyen arányú elterjedéshez. Nem is olyan régen küldtük az első íméleket, majd megjelentek a telefonbeszélgetéseket helyettesítő szöveges üzenetek, miáltal a telefon általános kommunikációs eszközzé vált, miközben egyre többen nem is telefonálásra, hanem számítógépként és fényképezőgépként is használják a telefonjukat.

„Napjaink világa”, jelentette ki a közgazdász Kenneth Boulding, „jobban különbözik attól a világtól, amelybe beleszülettem, mint az akkori világ Julius Caesarétől”.3 Boulding 1910-ben született és 1993-ban halt meg. Azok a változások, amelyeknek tanúi volt – és amelyek a halála óta bekövetkeztek – a tudomány eredményeinek, és az azokkal együtt járó technológiai fejlődésnek köszönhetők. Ezeknek a változásoknak napjainkban nagyobb szerepe van az emberek életében, mint korábban bármikor, hiszen a munkánkban és a társadalomban elért sikereink jórészt azon múlnak, mennyire vagyunk képesek magunkévá tenni az innovációt, és mi magunk mennyire vagyunk innovatívak. Napjainkban még azok is, akik nem a tudomány vagy a technológia területén dolgoznak, csak akkor maradhatnak versenyképesek, ha szembe tudnak nézni a fejlődés jelentette kihívásokkal. A felfedezések természete tehát mindannyiunk számára fontos téma.

Ha áttekintést szeretnénk kapni arról, hol tart ma a fejlődés, és meg akarjuk érteni, merre tartunk, akkor tisztában kell lennünk azzal, honnan indultunk. Az emberi szellem történetének legnagyobb diadalait – az írás, a matematika, a természetfilozófia és a különböző természettudományok létrejöttét – rendszerint egymástól függetlenül szokták bemutatni, mintha ezeknek semmi közük sem lenne egymáshoz. Ez a tárgyalásmód azonban az erdő helyett a fára fekteti a hangsúlyt. Figyelmen kívül hagyja az emberi tudás eredendő, természetéből adódó egységét. A modern természettudomány történetét például gyakran „magányos géniuszok”, például Galilei és Newton munkásságának eredményeként adják hírül, pedig ezek az eredmények nem valamiféle társadalmi vagy kulturális vákuumban születtek meg. Gyökereit abban kell keresnünk, ahogyan az ókori görögök megközelítették a tudást, valamint a vallás nagy kérdéseiben, de mindez kéz a kézben fejlődött a művészet új látásmódjával. Színesítették a képet az alkímia tanulságai; de mindez lehetetlen lett volna azon társadalmi fejlődés nélkül, amelynek során az első nagy európai egyetemek alapításától eljutottunk az olyan e világi találmányokig, mint amilyen például a szomszédos városokat és országokat összekötő postai szolgáltatások rendszere. Hasonlóképpen, a görögök nagyszerű meglátásai abból a megdöbbentő szellemi fejlődésből sarjadtak, amelyet a korábbi népek, például a mezopotámiaiak és az egyiptomiak elértek.

Ezeknek a hatásoknak és kapcsolatoknak az eredményeképpen a mindenség emberi megismerésének története nem írható fel egymástól elszigetelt lapokra. A legfordulatosabb regényhez hasonlóan, összefüggő történetet alkot, olyan egységes egészet, amelyiknek a részei között számtalan kapcsolat áll fenn, és amelyik az emberi lét hajnalán kezdődik. A következőkben igényes idegenvezetőként szeretném önöket végigkalauzolni a felfedezések kalandos történetén.

Utazásunk a modern emberi elme kifejlődésével kezdődik, majd ismertetem azokat a döntő jelentőségű korszakokat és fordulópontokat, amelyeknél ez az elme hatalmas ugrásokat tett, és új módon kezdte szemlélni a világot. Útközben bemutatom a történet néhány bámulatba ejtő szereplőjét, akiknek különleges egyéni adottságai és gondolkodásmódja jelentősen hozzájárult ezekhez a felfedezésekhez.

Sok más történethez hasonlóan, ez a dráma is három felvonásból áll. Az évmilliókat átfogó I. részben az emberi agy fejlődését és a „Miért?” kérdésének feltevésére való hajlamát követhetjük. A miértjeink indítottak el az első szellemi kalandjaink felé, majd később ezek vezettek el az írás és a matematika, valamint a törvények fogalmának kifejlődéséhez – amelyek a természettudomány művelésének legalapvetőbb eszközei. Végül ezek a miértek vezettek el a filozófia megjelenéséhez, ahhoz a felismeréshez, miszerint az anyagi világ olyan értelmes oksági összefüggések alapján működik, amelyek legalábbis elvben, megismerhetők.

Utunk következő szakaszán megismerkedünk a szigorú természettudományok születésével. Olyan forradalmi gondolkodókkal találkozunk, akiknek megadatott a tehetség, hogy másként szemléljék a világot, emellett megvolt bennük a türelem, a határozottság, a zsenialitás és a bátorság ahhoz, hogy eszméik kidolgozásáért néha éveken vagy évtizedeken át tartó erőfeszítéseket tegyenek. Ezek az úttörők – olyan gondolkodók, mint Galilei, Newton, Lavoisier és Darwin – hosszú időn át makacsul küzdöttek a korukban elfogadott tanok ellen, ezért történetük egyben a személyes küzdelmük története is, melynek során néha még az életüket is kockáztatták.

Végül, mint megannyi kiváló regényben, a mi történetünk is váratlan fordulatot vesz, méghozzá éppen akkor, amikor hőseink joggal érezhették úgy, hogy már csak karnyújtásnyira van a cél, az út vége. Nem sokkal korábban az emberiség már-már elhitte, hogy a természet minden törvényét megfejtettük. Akkor azonban furcsa csavar következett a történetben: az olyan kiváló gondolkodók, mint Einstein, Bohr és Heisenberg a létezés új, láthatatlan birodalmát fedezték fel, amelyben a már megismert törvényeket újra kellett fogalmazni. Ez a „másik” világ – a másvilági törvényeivel együtt – a közvetlenül felfoghatatlan kicsiny méretek tartományát jelenti: az atom mikrokozmoszát, amelyet a kvantumfizika törvényei irányítanak. Ezek a törvények felelősek azokért az óriási, és egyre gyorsuló változásokért, amelyeknek napjaink társadalmában tanúi vagyunk, hiszen a kvantumok világa megismerésének köszönhetjük a számítógépet, a mobiltelefont, a tévét, a lézert, az internetet, az orvosi képalkotási módszereket, génjeink feltérképezését és a modern életünket forradalmian megváltoztató számos más, új technológiát.

Míg könyvem I. része évmilliókat fog át, addig a II. rész évszázadokat, a III. rész pedig csupán néhány évtizedet, pontosan tükrözve az emberi tudás gyarapodásának exponenciális ütemét – és annak az újszerűségét, ahogyan behatolunk ebbe a különös, új világba.

* * *

Az emberi megismerés kalandos útja számos koron halad keresztül. Kíváncsiságunk tárgya azonban soha nem változik: meg akarjuk ismerni a világot, amint az emberi természetünkből következik. Van azonban egy olyan téma, amelyik bárki számára ismerős lehet, aki az innováció és a kutatás területén dolgozik: milyen nehéz kigondolni egy olyan világot, vagy ötletet, amelyik akár a legcsekélyebb mértékben különbözik az általunk már ismert világtól vagy eszméktől.

Az 1950-es években Isaac Asimov, minden idők egyik legnagyszerűbb és legkreatívabb sci-fi szerzője megírta az Alapítvány trilógiát, azt a regénysorozatot, amelynek cselekményét sok ezer évvel előre, a jövőbe helyezte. Regényeiben a férfiak naponta munkába járnak, miközben a nők otthon maradnak. Csupán néhány évtized kellett ahhoz, hogy a távoli jövőnek ez a képe múlttá váljék. Azért említem meg ezt a példát, mert rávilágít az emberi gondolkodás csaknem általános érvényű korlátjára: kreativitásunknak határt szab a hagyományos gondolkodásmód, amely abból a hitünkből táplálkozik, mely szerint nem rengethetjük meg, sőt még csak meg sem kérdőjelezhetjük a fennálló rendet.

Másrészt azért nehéz változást elérni, mert nehéz elfogadni az új eszméket, ami rendszeresen visszatérő gondolat lesz a történetünkben. Mi, emberi lények hajlamosak vagyunk a változást nyomasztónak találni. A változás megköveteli gondolkodásmódunk megváltoztatását, ami kizökkent a komfortzónánkból és megrengeti szellemi szokásainkat. Zavart kelt és elbizonytalanítja a tájékozódásunkat. Megköveteli, hogy szakítsunk a régi gondolkodásmódunkkal, jóllehet ez nem a mi választásunk, hanem mások kényszerítik ránk. Sőt mi több, a tudomány fejlődéséből adódó változások gyakran a fejük tetejére állítják azokat a nézetrendszereket, amelyekhez sokan – valószínűleg életpályájuk és megélhetésük révén is – kötődnek. Következésképpen az új eszmék a tudományban is gyakran ütköznek ellenállásba, váltanak ki dühöt és válnak nevetség tárgyává.

A természettudomány a modern technológia lelke, a modern civilizációnk gyökere. Ez képezi napjaink sok politikai, vallási és erkölcsi kérdésének az alapját, és ezek azok az eszmék, amelyek egyre gyorsuló tempóban alakítják át a társadalmunkat. Ám ahogy a természettudománynak kulcsfontosságú szerepe van az emberi gondolkodás mintáinak alakításában, ugyanúgy, ezek az emberi gondolkodási minták közrejátszottak tudományos elméleteink alakításában. A természettudomány ugyanis, amint Einstein egyszer megjegyezte, „éppoly szubjektív és pszichológiailag éppoly meghatározott, mint az emberi megismerés bármely más területe”.4 Könyvemben ilyen szellemben próbálom leírni a tudomány fejlődését – kulturális értelemben meghatározott szellemi vállalkozásként, amelynek eszméit akkor érthetjük meg a legjobban, ha megvizsgáljuk azokat a személyes, pszichológiai, történelmi és társadalmi helyzeteket, amelyek közepette létrejöttek. Ha így tekintünk a természettudományra, akkor nemcsak magára a vállalkozásra derül fény, hanem a kreativitás és az innováció természetére is, vagyis tágabb értelemben emberi mivoltunk feltételeire.

2

Kíváncsiság

Ha rá akarunk találni a természettudomány gyökereire, akkor az emberi faj kezdetére kell visszatekintenünk. Mi, emberek két különleges képességet is magunkénak mondhatunk, egyrészt képesek vagyunk arra, hogy megértsük önmagunkat és a körülöttünk lévő világot, másrészt óhajtjuk is ezt a tudást. Ez a legnagyobb adomány, amely megkülönböztet bennünket az állatoktól, éppen ezért mi vagyunk azok, akik az egereket és a tengerimalacokat vizsgáljuk, nem pedig azok minket. A tudás, az elmélkedés és az alkotás vágya évezredek ezrei óta a sajátunk – ez adta kezünkbe a túlélésünk eszközeit és ennek köszönhetően alakíthattunk ki magunk számára egy egyedi ökológiai fülkét. Fizikai erőnk helyett a szellemi adottságainkat használva, az igényeinknek megfelelően alakítottuk a környezetünket, ahelyett, hogy hagytuk volna, hogy a környezet alakítson – és vagy legyőzzön – bennünket. Elménk ereje és kreativitása az évmilliók alatt legyőzte mindazokat az akadályokat, amelyek fölött pusztán testünk erejével és ügyességével nem tudtunk volna diadalmaskodni.

Kisebb korában Nicolai fiam szívesen fogdosott össze apró gyíkokat, amelyeket azután házi kedvencként tartott otthonunkban, ami Dél-Kaliforniában nem megy ritkaságszámba. Észrevettük, hogy amikor az állatok felé közelítünk, azok először megdermednek, és csak akkor menekülnek el, amikor lehajolunk feléjük. Később rájöttünk, hogy ha magunkkal viszünk egy nagy dobozt, és azt ráborítjuk a gyíkra, még mielőtt elszaladna, majd egy kartonlapot csúsztatunk a doboz alá, akkor el tudjuk fogni a gyíkot. Ami engem illet, ha én egy sötét, elhagyatott utcán járok, és valami gyanúsat veszek észre, akkor nem dermedek meg; azonnal átmegyek a túloldalra. Joggal feltételezhető, hogy ha két hatalmas termetű ragadozó közelítene felém, kíváncsian rám merednének és egy óriási doboz lenne náluk, akkor a legrosszabbra gondolnék, és azonnal elszaladnék. A gyíkok azonban nem mérlegelik a helyzetüket, hanem teljességgel az ösztöneiknek megfelelően cselekszenek. Ezek az ösztönök kétségtelenül jó szolgálatot tettek évmilliókon keresztül, amikor azonban megjelent Nicolai a nagy dobozzal, akkor csődöt mondtak.

Nekünk, embereknek talán nem a legkiválóbbak a fizikai adottságaink, azonban eszünkkel képesek vagyunk kiegészíteni ösztöneinket, és – ami a céljaink szempontjából a legfontosabb – a környezetünkre vonatkozó kérdéseket tudunk feltenni. Ezek a kérdések a tudományos gondolkodás előfeltételei, egyben fajunk döntő jellemzői. Ezen a ponton kezdődik tehát kalandos utazásunk: a különleges adottságokkal felruházott emberi agy kifejlődésekor.

Mi „emberi” fajnak nevezzük magunkat, bár az „emberi” szó nemcsak ránk – a Homo sapiens sapiens (mai ember) fajra – vonatkozik, hanem az egész Homo (azaz emberi) nemre. Ebbe a nembe egykor más fajok is beletartoztak, például a Homo habilis (ügyes ember) és a Homo erectus (felegyenesedett ember), ezek a rokonaink azonban már réges-rég kihaltak. Az evolúciónak nevezett egyenes kieséses rendszerben az emberi nem egyetlen más fajának sem sikerült a továbbjutás. Mi vagyunk az egyetlenek, akik észbeli adottságainknak köszönhetően (eddig legalábbis) minden kihívást túléltünk.

Nem is olyan régen Irán akkori elnöke kijelentette, hogy a zsidók a majmoktól és a disznóktól származnak. Mindig megható, ha bármely vallás fundamentalista képviselője az evolúcióra hivatkozik, ezért vonakodom bírálni a kijelentést, ráadásul tény, hogy a zsidók – akárcsak minden más emberi lény – ha nem is a majmok és a disznók, de az emberszabású majmok és a patkányok vagy legalábbis a patkányokhoz hasonló teremtmények leszármazottai.5 A szakirodalomban Protungulatum donnae névvel illetett faj lehetett az ük-ük-és-így-tovább-ük-nagyanyánk, vagyis főemlős őseink és minden más emlős faj elődje. Az ügyes, bundás farkú állat legfeljebb negyed kilogrammos lehetett.

A tudósok úgy gondolják, hogy ezek az apró állatok mintegy hatvanötmillió évvel ezelőtt kezdtek elterjedni az élőhelyeiken, nem sokkal azután, amikor egy tíz kilométer átmérőjű kisbolygó csapódott a Földbe. Ez a katasztrofális ütközés rengeteg törmeléket, port és kormot juttatott a légkörbe, ami hosszú időre leárnyékolta a Nap sugárzását, egyúttal elég üvegházhatású gázt szabadított fel, ezért a por leülepedése után a hőmérséklet magasba szökött. Az átkozott sötétség és az azt követő hőség a növény- és állatfajok 75 százalékát kipusztította, számunkra azonban ez kivételes szerencsét jelentett: olyan ökológiai rés jött létre, amelyben az élő utódokat világra hozó fajok fenn tudtak maradni és el tudtak szaporodni anélkül, hogy a dinoszauruszok és más ragadozók felfalták volna őket. Az ezt követő néhány tízmillió évben egyre-másra jelentek meg az új fajok. Egy részük kihalt, a Protungulatum családból azonban kifejlődtek a majmok és az emberszabású őseink, majd további elágazások után a ma élő legközelebbi rokonaink, a csimpánzok és a bonobók (régebbi nevükön törpecsimpánzok). A sor végén pedig megjelentek önök, e sorok olvasói, és embertársaik.

A Protungulatum fantáziarajza

(Forrás: Maureen A. O’Leary és tsai., „The Placental Mammal Ancestor and the Post–K-Pg Radiation of Placentals”, Science 339 (2013. február 8.): 662–667.)

Manapság a legtöbb ember beéri azzal a ténnyel, hogy Ősanyánknak farka volt, és rovarokat evett. Én azonban túlmennék a tény egyszerű elfogadásán, mert nemcsak kíváncsi vagyok felmenőinkre, a túlélésükre és a kulturális fejlődésükre, hanem lebilincselőnek találom ezt a történetet. Úgy gondolom, az a tény, miszerint őseink patkányok és majmok voltak, a legnagyszerűbb tény a természetben, a mi csodálatos bolygónkon, ahol egy patkány és kb. hatvanötmillió év elég volt ahhoz, hogy a tudósok a patkány vizsgálata révén felderítsék saját gyökereinket. Az eltelt idő alatt kifejlődött a kultúra, a történelem, a vallás és a tudomány, mi pedig őseink gallyakból rakott fészkei helyett acélból és betonból építünk csillogó felhőkarcolókat.

Szellemi fejlődésünk sebessége rohamosan nő. A természetnek körülbelül 65 millió évébe telt, mire létrehozta az „emberszabásúakat ”, amelyektől minden későbbi emberi faj származott. További testi fejlődésünk néhány millió évig tartott, míg kulturális fejlődésünkhöz csak mintegy tízezer évre volt szükség. A pszichológus Julian Jaynes megfogalmazása szerint „az élővilág fejlődése eljutott egy bizonyos pontig, amikor a saját őseink éles fordulatot vettek, és viharos sebességgel más irányba kezdtek fejlődni”.6

Az állati agy alapvetően azért fejlődött ki, hogy jobb legyen a mozgás képessége. A mozgás – az élelem és a menedék keresése, a menekülés az ellenségek elől – természetesen az állatok egyik alapvető jellemzője. Végignézve az evolúció történetén egészen a fonalférgekig, a földigilisztákig és a puhatestűekig, azt tapasztaljuk, hogy a legősibb agyszerű képződmények feladata a mozgás irányítása volt oly módon, hogy az izmokat a megfelelő sorrendben aktiválták. A mozgás azonban nem sokat ér a környezet érzékelése nélkül, ezért már a legegyszerűbb állatokban is megjelennek a környező világ érzékelésére szolgáló funkciók – például a bizonyos vegyületekre vagy a fény fotonjaira reagáló sejtek, amelyek elektromos impulzusokat küldenek a mozgást irányító idegekhez. Mire a Protungulatum donnae megjelent a Földön, addigra ezek a kémiai és fényérzékelő sejtek már kifejlődtek, képesek voltak a szagok és a látvány érzékelésére. A mozgatóizmokat irányító idegekből és kapcsolataikból kifejlődött az agy.

Senki sem tudja pontosan, miként szerveződött őseink agya a bizonyos funkciókat ellátó részek köré, de még a mai emberi agyban is a neuronok több mint a fele a mozgás irányítását és az öt érzékszerv adatainak feldolgozását végzi. Agyunknak az a része viszont, amelyik megkülönböztet bennünket az „alacsonyabb rendű” állatoktól, meglehetősen kicsi és csak későn alakult ki.

Az egyik első, már szinte emberinek tekinthető lény mindössze három–négy millió évvel ezelőtt jelent meg a Földön.7 1974-ig nem is tudtunk a létezéséről, akkor viszont a Berkeley-i Egyetem Emberi Eredet Intézetében dolgozó antropológus, Donald Johanson Etiópia távoli, északi vidékén egy fárasztó nap végén észrevett egy kiszáradt vízmosás felperzselt földjéből kiálló karcsontdarabot. Johanson és egyik tanítványa ezután további csontdarabokat ástak ki – combcsontot, bordákat, gerinccsigolyákat, sőt még egy állkapocs darabját is. Mindent összevetve egy nőstény egyed teljes csontvázának csaknem felét össze tudták gyűjteni. Nőre utaló formájú medencecsontja volt, kis koponyája, rövid lábai és hosszú, himbálódzó karjai. Nem úgy nézhetett ki tehát, mint akit szívesen hívnánk a bálba, mégis ezt a 3,2 millió éves nőt tartják a múltunkba vezető legfontosabb kapocsnak, egy átmeneti faj képviselőjének, és annak az ősnek, amelyből valószínűleg egész emberi nemünk kialakult.

Johanson az új fajnak az Australopithecus afarensis (déli majom Afar-földről) nevet adta, Etiópiának arról a területéről, ahol a leletre rábukkant. A csontvázat Lucynek nevezte el a Beatles együttes „Lucy in the Sky with Diamonds” című daláról, amelyet a felfedezés ünneplése közben a táborukban hallgattak. Andy Warhol szerint mindenkinek jut tizenöt perc hírnév. Ennek a nőnek erre néhány millió évet kellett várnia. Hogy pontosak legyünk, legalábbis a felének, mert a csontváz másik részét soha nem sikerült megtalálni.

Meglepő, mi mindent tudnak az antropológusok egyetlen csontvázból megállapítani. Lucynek nagy fogai voltak,8 állkapcsa a rágáshoz alkalmazkodott, ami arra utal, hogy vegetáriánus étrendje lehetett, gyökerekkel, magvakkal és kemény héjú gyümölcsökkel táplálkozhatott. Csontvázának szerkezete arra utal, hogy nagy hasa lehetett, nyilván azért, hogy hosszú bélcsatornájában meg tudja emészteni azt a nagy mennyiségű növényi táplálékot, amelyre az életben maradásához szüksége volt. A legfontosabb megállapítás az, hogy gerincoszlopa és térde szerkezetének tanúsága szerint többé-kevésbé felegyenesedve járhatott.9 A fajhoz tartozó másik egyed csontvázából, amelyet ugyanazon a környéken Johanson és munkatársai 2011-ben találtak meg, arra következtettek, hogy az emberéhez hasonló, boltozatos csontú lába lehetett, ami a járást segítette, nem pedig az ágak megragadását. A faj, amelyhez Lucy tartozott, átmenetet jelentett a fák koronájában és a földön élő fajok között, ami a faj egyedei számára lehetővé tette, hogy az erdőkben és a füves pusztákon egyaránt táplálékhoz jussanak, és így felhasználják a földön és a földben található táplálékforrásokat, például a fehérjékben gazdag gyökereket és gumókat. Sokak véleménye szerint ebből az életmódból alakult ki az egész Homo nem.

Képzeljük el, hogy a házunkkal szomszédos házban az édesanyánk lakik, az ő szomszédságában az ő édesanyja, és így tovább. Az ember fejlődési vonala nem ilyen egyszerűen lineáris, de az elágazásokat és a kitérőket most figyelmen kívül hagyva, mégis érdekes elképzelni, hogy ha ezen az utcán végigmennénk, akkor a múltba utazva, generációról generációra sorra elhaladnánk őseink háza előtt. Ha ezt megvalósíthatnánk, akkor csaknem hatezer kilométert kellene autóznunk, mire Lucy házához érkeznénk.10 A ház lakója – egy alig 110 centiméter magas, harminc-egynéhány kilós, szőrös testű „nő” – sokkal inkább egy csimpánzra emlékeztetne, mintsem valamelyik rokonunkra. Nagyjából félúton haladtunk volna el azon ősünk háza előtt, aki 100 000 generáció távolságra volt Lucytől,11 de az első, a ma élő emberhez hasonló faj képviselője – csontvázát, és a kutatók elmélete szerinti értelmét tekintve –, amely már a Homo nembe sorolható. A kutatók ezt a kétmillió évvel ezelőtt élt fajt Homo habilisnek (ügyes embernek) nevezték el.

A Homo habilis a végeláthatatlan afrikai szavannákon élt, abban az időben, amikor az éghajlatváltozás következtében az erdők visszahúzódtak. A füves síkságokon nem lehetett könnyű az élet, mert a terület rengeteg veszedelmes ragadozó otthona is volt. A Homo habilis a kevésbé veszedelmeseknek csak versenytársa volt az ebédért folytatott harcban, a veszedelmesebbeknek viszont ő maga volt az ebédje. Az „ügyes ember” a túlélését részben az értelmének köszönhette: új, a korábbi fajokéhoz képest nagyobb agya volt, amely már akkora lehetett, mint egy grépfrut. Ha már a gyümölcsös hasonlatnál maradunk, akkor ez kisebb lehetett a mi sárgadinnye nagyságú agyunknál, de kétszer akkora volt, mint Lucyé, akinek csak akkora volt az agya, mint egy narancs.{2}

A különböző fajokat összehasonlítva, tapasztalatból tudjuk, hozzávetőleges összefüggés áll fenn az értelmi képességek és az agy testhez viszonyított tömege között. Ennélfogva arra kell következtetnünk, hogy a Homo habilis szellemileg előrébb járt Lucyhez és fajtársaihoz képest. Szerencsére az emberek és más főemlősök agyának nagyságát akkor is meg tudjuk mérni, ha az adott faj már régen kihalt, mert az agy pontosan illeszkedik a koponyába. Ha tehát megtaláljuk egy főemlős koponyáját, akkor a koponyaüreg nagyságából lényegében megállapítható, mekkora lehetett egykor az azt kitöltő agy.

Távol álljon tőlem, hogy összefüggést keressek a kalapméret és az intelligencia között, ezért meg kell jegyeznem, hogy amikor a tudósok az agy mérete alapján becsülik meg az intelligenciát, akkor mindig a különböző fajok agyának átlagos méretét hasonlítják össze egymással. Egy bizonyos faj egyedei között az agy mérete tág határok között változhat, de ez az adott fajon belül nincs közvetlen kapcsolatban az intelligenciával.12 A ma élő emberek agya például átlagosan másfél kilogramm tömegű. Ehhez képest Lord Byron angol költő agya mintegy 2,5 kg-ot nyomott, a Nobel-díjas francia író, Anatole France-é csak körülbelül 1 kg-os volt, Einsteiné pedig 1,3 kg-os. Ugyanakkor említésre érdemes annak a Daniel Lyons nevű embernek az esete, aki 1907-ben, 47 éves korában halt meg. Testsúlya és intelligenciája átlagos volt, amikor azonban a boncolása során megmérték az agyát, az mindössze 680 grammot nyomott. A történet tanulsága az, hogy egy fajon belül az agy architektúrája – a neuronok és a neuroncsoportok közötti kapcsolatok természete – sokkal fontosabb, mint az agy fizikai mérete.

Lucy agya alig valamivel volt nagyobb egy csimpánzénál. Ennél fontosabb azonban, hogy koponyájának alakja arra enged következtetni, hogy agya megnövekedett teljesítőképessége elsősorban azokra az agyterületekre koncentrálódott, amelyek az érzékszervek adatainak feldolgozását végzik, miközben a homlok-, a halánték- és a fali lebenyek – amely agyterületek az absztrakt gondolkodásért és a nyelvi készségekért felelősek – viszonylag fejletlenek maradtak. Lucy megjelenése jelentős lépés volt az emberré válás útján, de ő még nem tartozott az emberi nemhez (Homo). Ez változott meg a Homo habilis kialakulásával.

Homo habilis

(Nachosen /Wikimedia Commons)

Akárcsak Lucy, az „ügyes ember” is felegyenesedett testtartással járt, így szabaddá vált kezeivel meg tudta fogni a tárgyakat.13 Lucyvel ellentétben azonban a Homo habilis ezt a szabadságot arra használta, hogy kísérletezgessen a környezetével. Így történhetett meg, hogy körülbelül kétmillió évvel ezelőtt a Homo habilis faj Einsteinje vagy Madame Curie-je, vagy ami még valószínűbb, több, egymástól függetlenül dolgozó ősi zseni megtette az emberiség történetének első, igazán nagy horderejű felfedezését: rájöttek arra, hogy ha két követ megfelelően lapos szögben egymáshoz ütögetnek, akkor le tudnak pattintani egy éles szélű szilánkot. Két kő összeütögetésének elsajátítása még nem hangzik egy társadalmi és kulturális forradalom kezdetének. Természetesen egy éles szélű kőszilánk készítése aligha mérhető az izzólámpa, az internet vagy a csokis keksz feltalálásának jelentőségéhez. Mégis az volt az első apró lépés annak a felismerése felé, hogy megtanulhatjuk átalakítani a természetet saját létünk jobbá tétele érdekében, továbbá az agyunkra támaszkodva olyan új képességekre tehetünk szert, amelyekkel kiegészíthetjük, vagy akár túl is szárnyalhatjuk testi képességeinket.

Egy olyan teremtménynek azonban, aki még soha életében semmilyen szerszámot sem látott, egy hatalmas, mesterséges fog, amelyiket kézbe lehet venni, és amit vágásra és marcangolásra lehet használni, olyan találmány, ami hozzájárul az emberi élet alapvető megváltozásához. Lucy és fajtársai vegetáriánusok voltak; ezzel szemben a Homo habilis fogain a kopásnyomok mikroszkopikus vizsgálata arról árulkodik, amit a csontvázaik mellett talált csontokon lévő vágásnyomok is alátámasztanak: az „ügyes ember” a kőből készített vágószerszámait arra használta, hogy étrendjét hússal is kiegészítse.14

Lucy és vegetáriánus fajtársai ki voltak szolgáltatva annak, hogy bizonyos évszakokban csak kevés növényi táplálékhoz juthattak hozzá. A Homo habilis vegyes étrendje ezzel szemben segített áthidalni ezeket a szűkös időszakokat. És mivel a hús sokkal koncentráltabban tartalmaz tápanyagokat, mint a növények, ezért a húsevőknek kisebb mennyiségű élelemre volt szükségük, mint a növényevőknek. Másrészt viszont egy fej brokkolit nem kell üldözni és elejteni, az állatok húsának megszerzése azonban nem könnyű, ha valakinek nincs a birtokában gyilkos fegyver, márpedig a Homo habilisnek nem volt. Következésképpen az „ügyes ember” a hússzükségletének nagyobb részét olyan állatok teteméből fedezte, amelyeket a ragadozók, például a kardfogú tigrisek erős mellső mancsukkal és pengeéles fogukkal megöltek, de ők maguk nem bírták az egész zsákmányt felfalni, és a maradékot otthagyták. Ám még a maradékok eltakarítása sem lehetett egyszerű feladat, mert a Homo habilisnek más fajokkal is meg kellett küzdenie a zsákmány maradékáért. Ha tehát legközelebb türelmetlenek a kedvenc éttermükben, mert már fél órája várnak egy szabad asztalra, akkor gondoljanak arra, milyen nehéz lehetett őseinknek megszerezni a betevő falatjukat, ha azért még a vándorló hiénafalkákkal is meg kellett küzdeniük.

Az élelem megszerzéséért folytatott harcban a Homo habilis az éles peremű kövekkel gyorsabban és könnyebben tudta lefejteni az elejtett állatok húsát a csontról, ami kiegyenlítette a hátrányát azokkal az állatokkal szemben, amelyek már úgy jöttek a világra, hogy ezek az éles eszközök a testük részét alkották.15 Amikor ez az új eszköz megjelent, hamar rendkívül népszerűvé vált, és csaknem kétmillió éven át az ember legfontosabb célszerszáma maradt. Valójában a Homo habilis maradványai körül olyan bőségben találták meg ezeket a köveket, hogy az 1960-as évek elején Louis Leakey és kollégái ennek nyomán nevezték el a fajt „ügyes embernek”. Azóta az ásatások helyszínén rengeteg ilyen kőeszközt találtak, van, ahol szinte arra kell vigyázni, nehogy rálépjenek egyre.

* * *

Hosszú az út a pattintott kőszerszámoktól a májátültetésig, mégis a szerszám használata azt mutatja, hogy a Homo habilis szellemi képességei felülmúlták a már kihalt főemlős rokonaink képességeit. A bonobók például a kutatók erőfeszítései ellenére évekig tartó gyakorlással sem képesek elsajátítani azoknak az egyszerű kőszerszámoknak a használatát, amelyekkel a Homo habilis dolgozott.16 A legújabb idegrendszeri képalkotó vizsgálatok eredménye szerint a tervezés, az előrelátás és a szerszámok használatának képessége az evolúció egy bizonyos szintjén alakult ki; ezt a tevékenységet a bal agyféltekében található, specializálódott „eszközhasználati” hálózat irányítja.17 Sajnos előfordulnak olyan szerencsétlen esetek, amikor egyes emberek agyának pontosan ez a része károsodik: attól kezdve a betegek semmivel sem nyújtanak jobb teljesítményt az eszközök használatában, mint a bonobók.18 Felismerik ugyan az eszközöket, de még a legegyszerűbbeket sem tudják használni, úgy vannak vele, mint én a reggeli kávém előtt a fogkefével és a fésűvel.

Fejlettebb kognitív képességei ellenére, ez a több mint kétmillió éves emberi faj, a Homo habilis, csak árnyéka a modern embernek: még viszonylag kicsi az agya, mint ahogy a termete is, hosszúak a karjai, az arcát pedig legfeljebb egy állatkerti gondozó ítélheti szerethetőnek. Megjelenése után azonban hamarosan – legalábbis geológiai időskálán nézve – számos további Homo faj is kialakult. A legfontosabb közülük – és egyben az, amelyik a legtöbb szakember véleménye szerint a mi fajunk közvetlen őse volt – a Homo erectus, azaz a „felegyenesedett ember”.19 Ez a faj körülbelül 1,8 millió évvel ezelőtt Afrikában jelent meg. A felegyenesedett ember csontmaradványaiból arra következtethetünk, hogy ez már sokkal jobban hasonlított a ma élő emberfajra, mint az ügyes ember. Nemcsak azért, mert egyenesebb volt a testtartása, hanem azért is, mert nagyobb testű és magasabb volt – testmagassága elérte a másfél métert –, hosszabbak voltak a végtagjai, nagyobb a koponyája, ami már lehetővé tette az agy homlok-, halánték- és fali lebenyeinek kialakulását.

A nagyobb koponya hatással volt a szülés folyamatára is. Az autógyártóknak a modelljeik újratervezésekor nem kell azzal törődniük, hogy az új Honda kiférjen a régebbi modell kipufogócsövén. A természetnek azonban erre is gondolnia kell, ezért a Homo erectus esetében egyes testrészeket ennek megfelelően át kellett alakítani. A Homo erectus nőstényei nagyobb termetűek elődeiknél, hogy világra tudják hozni a nagyobb agyú, és ezért nagyobb fejű utódaikat. Míg a Homo habilis nőstényeinek testmérete csak 60%-a a hímekének, addig a Homo erectus nőstényei elérték a hímek testsúlyának 85%-át.

Az új agy megérte az árát, mert a felegyenesedett ember újabb hirtelen és látványos ugrást ért el az emberi evolúció menetében. Elődeiktől eltérően látták a világot és közelítették meg a kihívásokat. Nevezetesen, ők voltak az első emberi lények, akiknek volt képzelőerejük és képesek voltak a tervezésre, aminek köszönhetően kőből és fából bonyolult szerszámokat készítettek: gondosan megmunkált kézi baltát, késeket, hús- és csontvágó bárdokat, sőt az ezek elkészítéséhez szükséges további szerszámokat is. Ma elismerjük, hogy agyunk tesz képessé bennünket a tudomány, a technika, a képzőművészet és az irodalom létrehozására, az első bonyolult szerszámok megálmodása azonban sokkal fontosabb volt fajunk számára, mert ez biztosította számunkra azt az előnyt, amely segítette fajunk fennmaradását.

A felegyenesedett ember a fejlett szerszámaival már vadászni indulhatott, így nem kellett a ragadozók által otthagyott maradékra szorítkoznia ahhoz, hogy hússal egészíthesse ki az étrendjét. Ha a mai szakácskönyvekben a borjúételek receptjei így kezdődnének: „Indulj vadászni, és ejts el egy borjút”, akkor a legtöbben inkább A padlizsán élvezete című kötetért nyúlnának. Az emberi evolúció történetében azonban a vadászás újonnan kialakuló képessége óriási ugrást jelentett, hiszen ezáltal őseink bővebben juthattak fehérjéhez, és kevésbé voltak kiszolgáltatva annak, hogy elegendően nagy mennyiségben jutottak-e hozzá az életben maradásukhoz szükséges növényi tápanyagforrásokhoz. Valószínűleg a felegyenesedett ember lehetett az első faj, amelyik észrevette, hogy a tárgyak összedörzsölésekor hő fejlődik, és rájött arra, hogy így tűz gyújtható. A tűznek köszönhetően megtehette azt, amire egyetlen állatfaj sem volt képes: olyan éghajlati viszonyok közt is melegen tudta tartani a testét, amelyek máskülönben alkalmatlanok lettek volna az élet fenntartására.

Számomra megnyugtató, hogy bár én a vadászatot a hentespultnál intézem, az eszközhasználatom pedig kimerül abban, hogy szükség esetén hívok egy ácsot, de legalább olyan ősöktől származom, akik jártasak voltak az ilyen gyakorlati ügyekben – még akkor is, ha csapott homlokuk és a hús marcangolására alkalmas fogazatuk volt. Még fontosabb azonban, hogy a szellemi fejlődésnek ezek az új eredményei tették lehetővé, hogy a Homo erectus benépesítse Európát és Ázsiát, a faj pedig több mint egymillió éven át fennmaradhasson.

* * *

Miután intelligenciájuk fejlődése lehetővé tette, hogy őseink a vadászásra és a hús feldarabolására alkalmas, bonyolult eszközöket készítsenek, újabb, sürgető igény merült fel: immár szerették volna a szavannán élő nagy testű és gyors állatokat is üldözőbe venni, csapdába csalni és elejteni. Jóval azelőtt, hogy az emberek kosárlabda- és futballcsapatokat alakítottak, evolúciós nyomás nehezedett nemünkre, hogy kialakuljon az a társadalmi intelligencia és tervezőkészség, amelynek eredményeképpen összetartva, csoportokba verődve, közösen ejtsék el az antilopokat és a gazellákat. A felegyenesedett ember új életmódja azoknak kedvezett, akik a legjobban tudtak kommunikálni és tervezni. Ebben az esetben is láthatjuk, hogy a modern emberi természet gyökerei az afrikai szavannába nyúlnak.

Valamikor a felegyenesedett ember korának vége felé, talán félmillió évvel ezelőtt, a Homo erectus továbbfejlődött egy új fajjá, és megjelent a Homo sapiens, amelynek még jobbak voltak a szellemi képességei. Ennek a korai vagy „ősi” Homo sapiens fajnak az egyedei még nem hasonlítanak a ma élő emberre: testfelépítésük robusztusabb volt, nagyobb és vaskosabb koponyájuk ellenére agyuk még nem volt akkora, mint a ma élő embereké. Anatómiai értelemben a modern embert a Homo sapiens egyik alfajának tekintjük, amely valószínűleg csak körülbelül 200 000 évvel ezelőtt fejlődött ki a korai Homo sapiens fajból.

Ez a fontos fejlődési lépés azonban kis híján elmaradt: az antropológiai maradványok DNS-ének közelmúltban elvégzett bámulatba ejtő elemzése arra utal, hogy körülbelül 140 000 évvel ezelőtt valamilyen – valószínűleg az éghajlatváltozással összefüggő – katasztrofális esemény megtizedelte a modern ember állományát, akik akkor még mindannyian Afrikában éltek. Abban az időben a mi alfajunk népessége alaposan megcsappant, mindössze néhány száz főre apadt – vagyis mai fogalmaink szerint ugyanolyan „veszélyeztetett fajjá” váltunk, mint amilyen ma a hegyi gorilla vagy a kék bálna. Nemcsak Albert Einstein és Isaac Newton, hanem mindazok, akikről önök valaha is hallottak, a Földön ma élő sok milliárd emberrel együtt ennek a maroknyi, néhány száz túlélőnek az utódai vagyunk.20

Ez a vészhelyzet valószínűleg azt jelzi, hogy az új alfaj a nagyobb agya ellenére sem volt még elég okos ahhoz, hogy hosszú távon is életképes maradjon. Ezután azonban újabb átalakulás következett be, amelynek eredményeképpen meghökkentő, új szellemi képességekre tettünk szert. Nem tűnik úgy, mintha ez bármilyen anatómiai változással függött volna össze, még az agyunk anatómiai felépítése sem változott meg. Sokkal inkább úgy tűnik, hogy újjászerveződött az agyunk működési rendje. Akárhogy is történt, ez volt az az átalakulás, amelynek eredményeképpen fajunk egyedei közt tudósok, művészek és teológusok lehetnek, és általánosabb értelemben olyan gondolkodó emberekké lettünk, amilyenek ma is vagyunk.

Az antropológusok ezt az utolsó szellemi átalakulást a „modern emberi viselkedés” kifejlődésének nevezik. A „modern viselkedésen” természetesen nem a vásárlási kényszert értik, mint ahogy azt sem, hogy a sportversenyek figyelése közben mérgező italokat kortyolgatunk, hanem azt, hogy bonyolult, szimbolikus gondolkodásra vagyunk képesek, vagyis olyan szellemi tevékenységre, amely végső soron elvezetett a modern emberi kultúra kifejlődéséhez. Van még némi vita arról, mikor következhetett be ez az átalakulás, de a leginkább elfogadott vélemények szerint úgy 40 000 évvel ezelőtt történhetett.21

Ma az alfajunkat Homo sapiens sapiensnek nevezzük, ami „értelmes, értelmes embert” jelent. (Ide lyukadunk ki, amikor – szerényen – mi magunk választunk nevet saját alfajunknak.) A nagyobb agyunkhoz vezető változásoknak azonban megvolt az ára. Energiafelhasználás szempontjából az agyunk a szív után a második legdrágább szerv a testünkben.22

A drágán működtethető agy helyett a természet megajándékozhatott volna minket mondjuk erősebb izmokkal, amelyeknek az egységnyi tömegre jutó energiafelhasználása csak tizedakkora, mint az agyé. A természet mégsem ezt az utat választotta, nem fajunkat ruházta fel a legjobb fizikai adottságokkal.23 Mi, emberek, nem vagyunk különösebben erősek, mint ahogy gyorsak sem vagyunk. Legközelebbi rokonaink, a csimpánzok és a bonobók azzal verekedték be magukat az általuk betöltött ökológiai fülkébe, hogy képesek hatszáz kilós (6000 newton) húzóerő kifejtésére, fogaik pedig olyan erősek és érdesek, hogy könnyűszerrel átharapják a kemény csonthéjakat. Nekem viszont még a pattogatott kukoricával is meggyűlik a bajom.

A lenyűgöző izomzat helyett az embernek túlméretezett a koponyája, ami ráadásul a táplálékkal felvett energia kevéssé hatékony felhasználásával jár együtt – agyunk csupán a testsúlyunknak körülbelül két százalékát teszi ki, mégis a magunkhoz vett energia 20%-át használja fel. Miközben más állatok a dzsungel vagy a szavanna vad világában is képesek életben maradni, úgy tűnik, mi inkább arra vagyunk alkalmasak, hogy egy kávéházban üldögélve csokoládés tejeskávénkat szürcsölgessük. Ezt az üldögélést azonban nem szabad alábecsülni. Mert üldögélés közben gondolkozunk és kérdéseket teszünk fel.

Wolfgang Köhler német pszichológus 1917-ben kiadta klasszikussá vált könyvét The Mentality of Apes (Az emberszabásúak gondolkodásmódja) címmel. Azokról a kísérleteiről számolt be, amelyeket Tenerifén (Kanári-szigetek), a Porosz Tudományos Akadémia emberszabásúakkal foglalkozó kutatóállomásának vezetőjeként csimpánzokkal folytatott. Köhlert az érdekelte, hogyan oldanak meg a csimpánzok különböző feladatokat, például hogyan szerzik meg a kartávolságnál messzebbre helyezett táplálékot. Kísérletei sokat elárultak azokról a szellemi képességeinkről, amelyek más főemlősöknél is megtalálhatók. Ha azonban valaki szembeállítja a csimpánzok viselkedését az emberekével, akkor könyve sok mindent elárul azokról az emberi képességekről, amelyek kompenzálják fizikai hiányosságainkat.

Köhler egyik kísérlete különösen sokatmondó. Amikor egy banánt akasztott fel a mennyezetre, megfigyelte, hogy a csimpánzok megtanulják egymásra tenni a ketrecükbe tett ládákat, hogy azokra felmászva elérjék a banánt, miközben látszott, fogalmuk sincs róla, milyen erők hatnak. Néha például megpróbálták a ládákat az élükre állítani, amikor pedig a kísérlet vezetői köveket tettek a földre, és így a ládák felbillentek, akkor a majmok nem gondoltak arra, hogy a köveket odébb kellene tenni.24

A kísérlet egy modernizált változatában három- és ötéves közötti gyerekek és csimpánzok képességeit hasonlították össze. Megtanították nekik, hogy ha L alakú téglákat egymásra raknak, akkor jutalmat kapnak. Ezután titokban nehezebb téglákat csempésztek az eredetiek közé, ezek azonban felborultak, amikor a csimpánzok vagy a gyerekek megpróbálták egymás tetejére tenni őket. A csimpánzok egy ideig kitartóan próbálkoztak a jutalom megszerzésével, de nem álltak meg, hogy alaposabban szemügyre vegyék az eltolt egyensúlyú téglákat. A gyerekeknek sem sikerült a módosított feladatot végrehajtaniuk (mert azt valójában nem is lehetett), de ők nem adták fel. A téglákat megvizsgálva megpróbálták kideríteni, mi lehet a hiba oka.25 Mi, emberek, már gyermekkorunktól kezdve válaszokat keresünk; megpróbáljuk elméleti úton megérteni a környezetünket; feltesszük a „Miért?” kérdését.

Aki foglalkozott már kisgyerekekkel, az tudja, hogy imádják a miérteket. Az 1920-as években a pszichológus Frank Lorimer tudományosan is megvizsgálta a kérdést: négy napon keresztül figyelt egy négyéves kisfiút, és feljegyezte az összes miért kezdetű kérdést, amelyet a gyerek feltett.26 Negyvenet számlált össze, többek közt efféléket: Miért van két füle a vízforraló fazéknak? Miért van szemöldökünk? A kedvencem a következő: Miért nincs szakállad, anya? Az embergyerekek szerte a világon nagyon fiatal korukban felteszik első kérdéseiket, már akkor, amikor még csak gügyögnek, és nem tudják nyelvtanilag szabatosan kifejezni magukat. A kérdések feltevése olyan fontos a fajunk számára, hogy megkülönböztetésükre egyetemes jelzés alakult ki: minden nyelvben, legyen szó akár tonális (politón, szóhanglejtéses), akár atonális nyelvről, a kérdéseknek jellegzetesen hasonló a hanglejtése.27 Bizonyos vallási hagyományok a kérdezést a megértés legmagasabb szintű formájának tartják, a tudományban és az iparban pedig a helyes kérdések megfogalmazásának képessége talán a legnagyszerűbb adottság. A csimpánzok és a bonobók ezzel szemben kezdetleges módon tudnak ugyan kommunikálni a gondozóikkal, esetleg még azok kérdéseire is válaszolnak, de ők soha nem tesznek fel kérdéseket. Fizikailag erősek, de nem gondolkodnak.

* * *

Ha mi, emberek úgy születünk, hogy képesek legyünk megérteni a környezetünket, akkor az is valószínűnek látszik, hogy születésünktől – vagy legalábbis nagyon fiatal korunktól – kezdve zsigereinkben érezzük, miként működnek a fizika törvényei. Ösztönösen sejtjük, hogy minden eseményt más események okoznak, sőt valamilyen kezdetleges formában még azokat a törvényeket is érzékeljük, amelyeket egy évezreden át tartó erőfeszítések után végül Isaac Newton fedezett fel.

Az Illinois-i Egyetemen a csecsemők kognitív képességeit vizsgáló laboratóriumban a kutatók az elmúlt harminc évben azt vizsgálták, hogy milyen fizikai reakciókat mutatnak az édesanyjukkal együtt egy színpad elé vagy asztal mellé ültetett csecsemők a színpadon lejátszódó események láttán. A kérdés, amelyre a kutatók a választ keresték, így hangzott: Milyen életkortól és mit tudnak a csecsemők a környező fizikai világról? A kísérleteik alapján a kutatók felismerték, hogy a fizikai folyamatok működésének érzékelése már csecsemőkorban is lényeges összetevője annak, amit az emberi létezés jelent.

Az egyik vizsgálatsorozatban a hathónapos csecsemők egy vízszintes pálya előtt ültek, amelyhez lejtő kapcsolódott.28 A lejtő aljára a kutatók két, kerekes játékbogarat állítottak. A lejtő tetején egy hengert helyeztek el. Amikor a hengert elengedték, a csecsemők izgatottan figyelték a legördülését, és azt, amint a lejtő alján nekiütközött a bogaraknak, és azokat a vízszintes pálya feléig, úgy egy méter távolságig ellökte. Ezután következett a kísérletnek az a része, amelyik viszont a kutatókat izgatta: ha a kísérletet különböző méretű hengerekkel ismétlik meg, akkor megjósolják-e a csecsemők előre, hogy az ütközés után a bogarak a henger nagyságával arányos távolságra gurulnak el?

Amikor erről a kísérletről hallottam, az első kérdésem az volt, honnan lehet megállapítani, mi az, amit egy csecsemő megjósol. Személy szerint nekem még annak megértése is nehézséget okoz, mit gondolnak a saját gyermekeim, pedig tizen- és huszonévesek, így tudnak beszélni. De vajon mit tudtam meg akkoriban a gondolataikról, amikor még csak mosolyukkal, arckifejezésükkel vagy gőgicséléssel tudták kifejezni magukat? Az igazság az, hogy ha valaki elég hosszú időt tölt el csecsemők társaságában, akkor kezdi megtanulni, mit jelentenek a különböző arckifejezések, bár tudományos alapon nehéz eldönteni, hogy az efféle megérzések helytállóak-e. Ha azt látjuk, hogy a csecsemő arca olyan ráncos lesz, mint az aszalt szilva, akkor vajon ez azért van, mert a hasa fáj, vagy kétségbeesésük miatt, mert a rádió bemondta, hogy a tőzsdeindex ötszáz pontot zuhant? Tudom, hogy az én arckifejezésem mindkét esetben hasonló lenne, a csecsemők esetében pedig ennyivel kell beérnünk. Ha azonban azt szeretnénk megállapítani, milyen várakozásai vannak egy csecsemőnek, akkor a pszichológusok ötletes módszert gondoltak ki. Különböző eseménysorokat mutattak a kicsiknek, és megmérték, mennyi ideig figyelnek a jelenetre. Ha az események nem úgy alakulnak, ahogy arra a csecsemők számítanak, akkor hosszabban figyelnek, méghozzá minél meglepőbb a jelenet kimenetele, annál hosszabb ideig.

A lejtővel végzett kísérletben a pszichológusok a csecsemőknek egy második ütközést is bemutattak, de a kicsik felének úgy mutatták be a kísérletet, hogy a leguruló henger nagyobb volt az első jelenetben látottnál, a többiek szeme láttára kisebb hengert gurítottak le. A cseles kísérletvezetők azonban mindkét esetben gondoskodtak arról, hogy a bogár messzebbre guruljon, mint az első kísérletben – méghozzá a pálya végéig. Azok a csecsemők, akik azt látták, hogy a nagyobb henger messzebbre löki el a bogarat, semmilyen különleges reakciót nem mutattak az esemény láttán. Meggyőződtek azonban arról, hogy akik azt látták, hogy a kisebb henger löki messzebbre a bogarat, hosszabb ideig meredtek rá a bogárra, ami azt a benyomást kelti, hogy megvakarták volna a fejüket, ha tudták volna, hogyan kell.

Nincs szükség Isaac Newton éleslátására annak belátásához, hogy a nagyobb testek messzebbre lökik a bogarakat, mint a kisebbek, a kísérlet viszont azt szemlélteti, hogy úgy tűnik, az emberekbe eredendően beépül a fizikai világ valamilyen szintű megértése. Az a bonyolult és ösztönös, a környezetre vonatkozó érzés kiegészíti a velünk született kíváncsiságunkat, és sokkal fejlettebb, mint más fajoknál.

Az évmilliók során fajunk fejlődött, egyre nagyobb teljesítőképességű lett az agyunk, ezért az egyének arra törekszenek, hogy amit csak lehet, megtudjanak a világról. A modern emberi elme kifejlődése szükséges, de nem elégséges feltétele volt a természet megértésének. Ezért történetünk következő fejezetében arról lesz szó, hogyan kezdtünk el a környezetünkre vonatkozó kérdéseket feltenni, és hogyan fogtunk össze, hogy közös szellemi erőfeszítéssel választ adjunk ezekre a kérdésekre. Az emberi kultúra fejlődésének történetét fogom tehát elmondani.

3

Kultúra

Akik reggelente a tükörbe néznek, olyasvalamit láthatnak, amit csak nagyon kevés állat képes felismerni: önmagukat. Vannak, akik elmosolyodnak saját arcuk láttán és csókot dobnak; mások elrohannak, hogy sminkeléssel vagy borotválkozással feledtessék a katasztrofális látványt, nem is beszélve a borzas frizuránkról. Akárhogy is történik, az állatokkal összehasonlítva az emberi reakció egyedi. Azért jellemző ránk ez a viselkedés, mert az evolúció menetében valamikor bennünk, emberekben, kialakult az éntudat. Még fontosabb azonban annak világos megértése, hogy a tükörben látott arcon az idő múlásával ráncok fognak megjelenni, zavaró helyeken szőrszálak ütköznek ki, és ami a legrosszabb, egyszer megszűnünk létezni. Tehát érzékelni fogjuk halandóságunk első fizikai jelzéseit.

Agyunk a szellemi hardverünk, az pedig az életünket szolgálja, hogy kifejlesztettük ezt a szimbolikus gondolkodásra, kérdések feltevésére és érvelésre képes szervet. Ha viszont már a rendelkezésünkre áll ez a hardver, akkor azt sokféleképpen használhatjuk, ezért amikor Homo sapiens sapiens alfajunk képzelőereje előreszaladt, és rájöttünk, hogy mindannyian egyszer meg fogunk halni, akkor agyunk a lét olyan mély kérdéseivel kezdett foglalkozni, mint például: „Ki gondoskodik a kozmoszról?” Ez önmagában nem tudományos kérdés, mégis ez a kíváncsiság vezet el az olyan kérdésekhez, hogy „Mi az atom?”, vagy a sokkal személyesebb kérdésekhez: „Ki vagyok én?” és „Alkalmasabbá tudom-e tenni a magam számára a környezetemet? Ez az a fordulópont, amikor mi, emberek felülemelkedünk állati múltunkon és ezen kíváncsiságunk folytán megtesszük a következő lépést, hogy olyan fajjá váljunk, amelynek jellemzője a gondolkodás és a kérdezés.

Az emberi gondolkodási folyamat ilyen kérdéseken való töprengéshez elvezető változása valószínűleg több tízezer éven át érlelődött, majd akkor kezdődött el – nagyjából negyvenezer évvel ezelőtt –, amikor alfajunk a ma modernnek gondolt viselkedés jeleit kezdte mutatni. A változás azonban csak úgy tizenkétezer évvel ezelőtt, nagyjából az utolsó jégkorszak végén tört a felszínre. A tudósok az addig eltelt kétmillió évet a paleolitikumnak (vagy őskőkorszaknak), míg a rá következő hét-nyolcezer évet neolitikumnak (újkőkorszaknak) nevezik. Az elnevezések a görög palaio (régi), neo (új) és lithos (kő) szavakból származnak, hiszen mindkét korszakot a kőeszközök használata jellemezte. Bár az őskőkorszakból az újkőkorszakba átvezető, mindent elsöprő változást „neolitikus forradalomnak” nevezzük, ez a legkevésbé sem a kőeszközökről szól. Sokkal inkább a gondolkodásmódunkról, a feltett kérdéseinkről és a létezés általunk fontosnak tartott kérdéseiről.

* * *

A paleolit kor embere gyakran vándorolt, és tinédzser gyermekeimhez hasonlóan ők is az élelmet keresték. A nők növényeket, magokat és tojásokat gyűjtöttek, miközben a férfiak általában vadásztak és összegyűjtötték a ragadozók által elejtett állatok maradványait. Ezek a nomádok évszakonként – vagy akár naponta – továbbvándoroltak, alig birtokoltak javakat, a természet bőkezű adományait keresték, elviselték a megpróbáltatásokat és a természet szeszélyeinek kiszolgáltatva éltek. Ennek ellenére az egy emberre jutó néhány négyzetkilométer földterület elegendő volt az életük fenntartásához.29 A paleolit kor legnagyobb részében az emberek kis, rendszerint száz főt sem számláló csoportokban éltek. A „neolit forradalom” kifejezést az 1920-as években alkották meg, hogy kifejezzék az életmódnak azt az átalakulását, amely egy olyan új létezés kezdetét jelentette, ahol az emberek elkezdtek kis, egy-két tucat lakhelyből álló falvakban letelepedni, az élelmet pedig már nem gyűjtögették, hanem termelték.

Ezzel a változással kezdődött el az a folyamat, amelynek során a környezetre való puszta reagálás helyét annak aktív alakítása vette át. A kis falvakban élők már nem érték be azzal, hogy egyszerűen felélték a természet bőkezű, elébük tárt ajándékát, hanem összegyűjtötték azokat az anyagokat is, amelyeknek eredeti formájukban nem volt semmiféle használati értékük, ők azonban hasznos tárgyakká alakították azokat. Így például fából, vályogtéglából vagy kőből házakat építettek maguknak;30 a természetben fém állapotban előforduló rézből szerszámokat fabrikáltak; ágakból kosarat fontak; a len és más növények rostjaiból, az állatok szőréből fonalat sodortak és abból olyan ruhákat szőttek, amelyek könnyebbek, szellősebbek és egyszerűbben tisztíthatók voltak, mint a korábban viselt állatbőrök. Az agyagból fazekakat és korsókat formáztak, amelyeket kiégettek, így főzésre és a fölös mennyiségben megtermelt élelem tárolására használhatták azokat.

Ha szó szerint értelmezzük, akkor a cserépkorsó és az ahhoz hasonló tárgyak feltalálása nem jelent többet annak felismerésénél, hogy a zsebünkben nem lehet vizet hordani. És valóban, egészen a közelmúltig sok régész úgy gondolta, hogy a neolit forradalom csupán az életet könnyebbé tevő alkalmazkodás volt. Az utolsó jégkorszak végén, tíz-tizenkét ezer évvel ezelőtt bekövetkezett éghajlatváltozás miatt sok nagytestű állat kihalt, másoknak pedig megváltozott a vándorlási útvonala. Feltételezték, hogy ez hatással volt az emberek élelemszerzési lehetőségeire. Egyesek arra is gondoltak, hogy az emberek lélekszáma elérte azt a határt, amelyen túl a vadászat és a gyűjtögetés már nem volt elegendő a népesség eltartására. E felfogás értelmében a letelepedett életmóddal és a bonyolult szerszámok készítésével az ember csupán ezekre a környezeti változásokra reagált.

Vannak azonban ennek az elméletnek gyenge pontjai. Egyrészt, a rossz táplálkozás és a betegségek nyomokat hagynak a csontokon és a fogakon. Az 1980-as években azonban a kutatók olyan, a neolit forradalom előtti időből származó csontvázakat találtak, amelyek arra utalnak, hogy akkoriban az emberek nem szenvedtek táplálékhiányban. Valójában az őslénytani bizonyítékok azt mutatják, hogy az első földműveseknek több gerincproblémájuk volt, rosszabbak voltak a fogaik, valamint a körükben gyakoribb volt a vérszegénység és a vitaminhiány, és fiatalabb korukban haltak meg, mint a megelőző korok emberei.31 Sőt mi több, a mezőgazdaság elterjedése fokozatosnak látszik, nem pedig az egész világra hirtelen és egyszerre rátörő éghajlati katasztrófa következményének. Ezenkívül, a legelső települések közül sokban semmilyen jelét sem találták a háziasított növényeknek és állatoknak.

Hajlamosak vagyunk az ember eredeti, gyűjtögető életmódját a túlélésért folytatott kemény küzdelemnek tekinteni, mintha valóságshow-t néznénk, ahol az őserdőbe kitett résztvevőknek szárnyas rovarokat és a denevérek guanóját kell megenniük. Nem lenne jobb az élet, ha a gyűjtögetés helyett a vetőmagokat és a szerszámokat megvennék a barkácsáruházban és répát ültetnének? Nem feltétlenül, hiszen például az Ausztrália és Afrika egyes érintetlen területein az 1960-as évekig fennmaradt, vadászó és gyűjtögető életmódot folytató törzsek vizsgálata azt mutatta, hogy ezek a több ezer éve létező nomád társadalmak viszonylagos „anyagi bőségben” éltek.32

Jellemzően a nomád élet velejárója, hogy az emberek csak időlegesen telepszenek le, és addig maradnak egy helyen, amíg a kényelmesen elérhető környezetben ki nem merülnek a táplálékforrások. Ezután a gyűjtögetők továbbállnak. Minthogy a javaikat magukkal kell vinniük, ezért a nomád emberek az apróbb dolgokat többre becsülték a méretesebb tárgyaknál, és megelégedtek azzal, hogy kevés tárgyat birtokoljanak, illetve a tulajdon és a birtoklás fogalma nem is nagyon alakult ki. E jellemzői miatt tűnhettek a nomádok szegényeknek, szűkölködőknek a nyugati antropológusok szemében, akik a XIX. században először kezdték vizsgálni őket. A nomádoknak azonban alapvetően nem kellett ádáz harcot vívniuk az élelemért, illetve általánosabb értelemben saját túlélésükért. Valójában az Afrikában élő busmanok (szanok) vizsgálata kiderítette, hogy gyűjtögető tevékenységük sokkal hatékonyabb, mint a II. világháború előtti európai földművesek munkája.33 A gyűjtögető és vadászó csoportok átfogóbb, a XIX. századtól a XX. század közepéig tartó vizsgálata azt mutatta, hogy ezek az emberek átlagosan csak két–négy órát dolgoztak naponta. Az elérhető élelem mennyiségét még Afrikának a szárazság sújtotta Dobe területén is, ahol az éves csapadékmennyiség 150–250 milliméter, „változónak és bőségesnek” találták. A primitív földműveléshez ezzel szemben naponta hosszú órákon keresztül kell görnyedten dolgozni – gyakran kell köveket és sziklákat eltávolítani, bozótot irtani vagy a kezdetleges eszközökkel feltörni a földet.

Mindezen megfontolások arra mutatnak, hogy a települések létrejöttére vonatkozó régebbi elméletek nem adnak teljes képet. Ezzel szemben, ma sokan úgy gondolják, hogy a neolitikus forradalmat nem elsősorban gyakorlati megfontolások váltották ki, hanem az sokkal inkább szellemi és kulturális forradalom volt, amelyet az ember szellemi erejének növekedése táplált. Ezt az álláspontot támasztja alá talán a modern kor legmeghökkentőbb régészeti felfedezése, az a valóban figyelemreméltó bizonyíték, amely szerint az ember új viszonyulása a természethez nem követte, hanem éppen ellenkezőleg, megelőzte a letelepedett életforma kialakulását. Arról a nagyszabású régészeti lelőhelyről van szó, amelyet a feltárása előtt mutatott képe alakján „pocakos hegynek”, törökül Göbekli Tepének neveztek.

* * *

Göbekli Tepe a mai Törökország délkeleti részén fekvő Urfa tartomány egyik dombján terül el.34 A lenyűgöző építmény 11 500 évvel ezelőtt – vagyis 7000 évvel az egyiptomi nagy piramisok előtt – készülhetett, méghozzá nem a neolit kori letelepedők, hanem a nomád életformát még fel nem adó, vadászó, gyűjtögető emberek hősies erőfeszítései eredményeképpen. Ezzel kapcsolatban a legmegdöbbentőbb tény az, hogy milyen célra használták az építményt. Úgy tűnik, hogy a héber Bibliát körülbelül 10 000 évvel megelőzve Göbekli Tepe vallási szentély lehetett.

Göbekli Tepe romjai

(Teomancimit / Wikimedia Commons)

Göbekli Tepe oszlopait körökben rendezték el, amelyek közül a legnagyobbak kb. húsz méter átmérőjűek. Minden kör közepén két további, T alakú oszlop állt, amelyek láthatóan nyújtott fejű, hosszú, vékony törzsű, emberszerű alakokat ábrázolnak. A legnagyobb 5,5 méter magas. Megalkotásához meg kellett oldani a hatalmas kőtömbök szállítását, amelyek némelyike 16 tonna súlyú. Ennek ellenére megépítették, méghozzá akkor, amikor még nem találták fel a fém szerszámokat, és még mielőtt az emberek háziasították volna a teherhordó állatokat. A későbbi korok vallási célú építményeivel ellentétben, Göbekli Tepe abban a korban épült, amikor az emberek még nem városokban éltek, tehát nem állt rendelkezésre a jelentős méretű és központi szervezettségű munkaerő. A National Geographic hasonlata szerint „Göbekli Tepe olyan horderejű építmény, mintha az derülne ki, hogy valaki a háza pincéjében egyetlen zsebkéssel összebarkácsolt egy Boeing–747-est”.

Az első tudósok, akik rábukkantak az építményre, a Chicagói Egyetem és az Isztambuli Egyetem antropológusai voltak, akik az 1960-as években végeztek kutatásokat a környéken. Találtak néhány, a porból kiemelkedő mészkő tömböt, de ezek nem keltették fel a figyelmüket, mert a köveket egy elhagyott bizánci temető maradványainak gondolták. Az antropológusokat nem érdekelte a dolog. Három évtizeden át semmi sem történt. Akkor viszont, 1994-ben egy helyi gazda ekéje szántás közben beleakadt valamibe, ami egy oszlop tetejének bizonyult. Klaus Schmidt, az éppen a környéken dolgozó német régész, aki olvasta a chicagóiak beszámolóját, úgy gondolta, vet egy pillantást a területre. „Amikor először megpillantottam, egy percen belül tudtam, hogy csak két választásom van”, mesélte.35 „Vagy elmegyek onnan, és senkinek sem szólok egy szót sem, vagy az életem hátralévő részében ott fogok dolgozni.” Az utóbbi mellett döntött, 2014-ben bekövetkezett haláláig a lelőhely feltárásán dolgozott.

Mivel Göbekli Tepe építése megelőzte az írás kialakulását, nem maradtak fenn szent szövegek, amelyek segíthetnének kideríteni, milyen rituálék folytak a helyszínen. Csak a későbbi vallásos építményekkel és szertartásokkal való összehasonlítás alapján gondolják azt, hogy Göbekli Tepe áldozati hely lehetett. Göbekli Tepe faragott oszlopain például különböző állatok ábrázolása látható, de a paleolit kor barlangfestményeivel ellentétben nem mutatnak hasonlóságot azokkal a nagyvadakkal, amelyekre Göbekli Tepe építői vadásztak, mint ahogy vadászjelenetek vagy a hétköznapi élet helyszínei sem találhatók meg köztük. Ehelyett a faragványok fenyegetően fellépő teremtményeket ábrázolnak: oroszlánokat, kígyókat, vaddisznókat, skorpiókat és egy sakálszerű vadállatot, amelynek kilátszanak a bordái. Feltételezik, hogy szimbolikus vagy mitikus figurák lehetnek, olyan állatok ábrázolásai, amelyeket később istenként imádtak.

A Göbekli Tepét meglátogató őseink hatalmas elszántságról tettek tanúbizonyságot, mert a szentély a semmi közepén épült. Tulajdonképpen senki sem tárt fel egyetlen bizonyítékot sem arra vonatkozóan, hogy valaha is bárki élt volna a környéken – nincsenek források, házak vagy tűzhelyek. Ezek helyett a régészek gazellák és bölények ezreinek a csontjait találták meg. Úgy tűnik, hogy ezeket az állatokat a távoli vadászterületekről élelemként szállították oda. Göbekli Tepe megközelítése felért egy zarándokúttal, a bizonyítékok azonban azt mutatják, hogy a vadászó-gyűjtögető nomádokat még száz kilométer távolságról is odavonzotta.

Göbekli Tepe „azt bizonyítja, hogy előbb következtek be a társadalmi és kulturális változások, és csak később jelent meg a mezőgazdaság”, állítja Ian Hodder, a Stanford Egyetem régésze. Más szavakkal ez azt jelenti, hogy a csoportos vallási rituálé megjelenése fontos ok lehetett, amiért az emberek elkezdtek letelepedni, mert a vallási központok szertartásai egyre közelebb vonzották a nomádokat, akik a közös hit és jelképrendszer összetartó ereje hatására végül falvakat alapítottak.36 Göbekli Tepe akkor épült, amikor Ázsia tájain még a kardfogú tigris{3} portyázott, az utolsó, nem a Homo sapiens fajhoz tartozó emberi rokonunk, az egy méter magas, hobbitszerű, vadászó és eszközöket készítő Homo floresiensis (floresi ember) még csak néhány száz évvel korábban halt ki. Mégis úgy tűnik, hogy ősi építői az életre vonatkozó gyakorlati kérdésektől eljutottak a spirituális kérdések felvetéséig. „Jó okunk van feltételezni”, mondja Hodder, hogy Göbekli Tepe „az összetett neolit társadalmak valódi kezdetét jelenti.”37

Vannak állatok, amelyek az élelem megszerzése érdekében egyszerű problémákat oldanak meg, míg mások egyszerű eszközöket használnak. Egyetlen állatfajnál sem figyelték azonban meg, még a legkezdetlegesebb formában sem, hogy megpróbálta volna megérteni saját létezését. Amikor a késő paleolit és a korai neolit kor emberei a puszta létfenntartás helyett olyan, saját magukra és a környezetükre vonatkozó, „nem feltétlenül szükséges” igazságokra kezdtek figyelni, akkor ez az ember szellemi fejlődésének egyik legjelentősebb lépése volt. Ha Göbekli Tepe az emberiség első – vagy legalábbis az általunk ismert első – temploma, akkor nemcsak a vallás történetében érdemel megszentelt helyet, hanem a tudomány történetében is, hiszen hatalmas ugrást tükröz egzisztenciális tudatosságunkban, és egy olyan kort fémjelez, amikor az emberek hatalmas erőfeszítéseket kezdtek tenni annak érdekében, hogy választ kapjanak a kozmosz nagy kérdéseire.

* * *

A természetnek évmilliókra volt szüksége, hogy kifejlődjék az efféle kérdések feltevésére képes emberi elme, viszont miután ez megtörtént, akkor fajunk ennek az időnek elenyésző töredéke alatt létrehozta a kultúrát, ami alapvetően újjá formálta élet- és gondolkodásmódunkat. Az újkőkor embere kis falvakban telepedett le,38 azt követően pedig, amikor kimerítő munkájának köszönhetően már több élelmet tudott termelni, egyre nagyobb településeket hozott létre, a népsűrűség ugrásszerűen megnőtt: immár nem néhány négyzetkilométer jutott egy emberre, hanem egy négyzetkilométeren néhány tucat ember élt.

(Készítette: Derya Kadipasaoglu)

Az új, mamutméretűre duzzadt neolit falvak közül a legmeghökkentőbb Çatalhöyük, amelyet Kr. e. 7500 körül Közép-Törökország sík vidékén, Göbekli Tepétől néhány száz kilométerrel nyugatra építettek fel.39 Az ott talált állati és növényi maradványok elemzéséből arra következtethetünk, hogy lakói vadon élő szarvasmarhára, disznóra és lóra vadásztak, valamint vadon termő gumókat, fűféléket, makkokat és pisztáciát gyűjtöttek. Még meglepőbb, hogy a lakhelyek környékén talált szerszámok és eszközök tanúsága szerint maguk építették és tartották karban házaikat, valamint saját művészetük is kialakult. Úgy tűnik viszont, hogy a munkamegosztás egyáltalán nem létezett. Ez nem lenne meglepő egy apró nomád település esetében, Çatalhöyük lakosainak száma azonban a 8000 főt is elérhette – ami nagyjából 2000 családot jelentett –, mégis az egyik régész megfogalmazása szerint „mindenki tette a maga dolgát”.

Emiatt a régészek sem Çatalhöyüköt, sem a többi hasonló kőkorszaki települést nem tekintik városnak. Az első városok csak évezredekkel később jelennek meg. A falu és a város ugyanis nem csak méretében különbözik egymástól.40 Sok múlik a lakosságon belüli társadalmi kapcsolatokon, mert ezek hatással vannak a termelésre és az elosztásra. A városokban létezik a munkamegosztás, ami azt jelenti, hogy az egyének és a családok bizonyos javak és szolgáltatások tekintetében másokra támaszkodhatnak. A mindenki által igénybe vett javak és szolgáltatások elosztásának központosításával a város megszabadítja lakóit attól a kényszertől, hogy mindent saját maguknak kelljen megcsinálniuk, ami viszont az egyes emberek számára lehetővé teszi valamilyen speciális tevékenység folytatását. Ha például a város a környék falvaiban élő földművesek által betakarított fölösleget elosztó központtá válik, akkor azok a városlakók, akik addig gyűjtögetéssel (vagy ugyancsak földműveléssel) foglalkoztak, valamilyen más foglalkozást űzhetnek, például mesteremberek vagy papok lehetnek. Çatalhöyükben azonban a megtalált tárgyak azt jelzik, hogy bár az emberek egymással szomszédos házakban éltek, az egyes családok lényegében egymástól többé-kevésbé függetlenül végezték mindennapi tevékenységüket.

Ha minden – tágabb értelemben vett – családnak önellátónak kellett lennie – vagyis ha nem veheti meg a húst a hentestől, a csövet nem javítja meg a szerelő, és a beázott telefont nem vihetjük el a legközelebbi Apple kirendeltségre, ahol azután letagadjuk, hogy valójában beleejtettük a vécébe – akkor mi az előnye annak, hogy egymás mellé települve falut alkotnak? Çatalhöyük és a hasonló települések lakóit ugyanaz köthette össze és egyesíthette, mint ami Göbekli Tepébe vonzotta a neolit kor emberét: a közös kultúra és a hasonló spirituális hit kezdetei.

Ezeknek a kifejlődő kultúráknak közös jellemzője lehetett az emberi múlandóság szemlélete. Çatalhöyükben például a halál és az elmúlás új kultúrájának olyan bizonyítékait látjuk, amelyek lényegesen eltérnek a nomádok szokásaitól. A nomádok a hegyeken és vad folyókon át vezető, hosszú vándorlásuk során nem győzték magukkal vinni a betegeket és az erőtleneket. Ezért a nomád törzsek körében elterjedt szokás volt, hogy elhagyták az öregeket, akik már gyengék voltak a vándorlás folytatásához. Çatalhöyük és a Közel-Kelet hasonló, elfeledett településeinek lakói ezzel szöges ellentétben álló gyakorlatot folytattak. A tágabb értelemben vett család tagjai gyakran fizikailag is egymás közelében maradtak, méghozzá nemcsak az életben, hanem a halálban is: Çatalhöyükben a halottakat a házaik alá temették.41 Az elhunyt csecsemőket gyakran a szobába vezető küszöb alá temették. Egyetlen nagyobb épület alatt a régészek hetven test maradványait találták meg. Egyes esetekben a lakók egy évvel a temetés után felnyitották a sírt, késsel levágták az elbomlott holttestről a fejét, amelyet szertartásaik céljára használtak.42

Ha Çatalhöyük lakóit aggasztotta a halandóság gondolata, akkor kialakulhatott bennük az emberi felsőbbrendűség újszerű érzése. A legtöbb gyűjtögető és vadászó életmódot folytató törzs tagjai nagy tisztelettel tekintettek az állatokra, mintha a vadász és a zsákmány társak lennének. A vadászok nem akartak uralkodni a zsákmány fölött, inkább valamiféle barátságot éreztek az állat iránt, amely a vadásznak adta az életét. Çatalhöyükben azonban a falakon olyan ábrázolásokat láthatunk, amelyeken az emberek bikákat, vaddisznókat és medvéket ingerelnek és kínoznak. Az emberek már nem társukként tekintettek az állatokra, hanem uralkodni akartak fölöttük, és ugyanúgy felhasználták őket, mint ahogy az ágakból kosarat fontak.43

Ez az új viszonyulás vezetett el végső soron az állatok háziasításához.44 A következő kétezer évben előbb a birkákat és a kecskéket, majd a marhákat és a sertéseket szelídítették meg. Eleinte szelektíven vadásztak – a vadon élő nyájakból kiselejtezték a gyengébb példányokat, hogy az egyedek életkorát és nemét tekintve megfelelő egyensúlyt alakítsanak ki, miközben az emberek megvédték az állatokat természetes ellenségeiktől, a ragadozóktól. Az idő múlásával azonban az emberek az állatok életének egésze fölött átvették az irányítást. Amint a háziasított állatoknak már nem kellett megvédeniük saját magukat, új fizikai tulajdonságaik alakultak ki, szelídebben lettek, kisebbé vált az agyuk és csökkent az intelligenciájuk. Az ember a növényeket is saját uralma alá vonta – többek közt a búzát, az árpát, a lencsét és a babot – így a gyűjtögetés helyét a kertészkedés vette át.

A földművelés és az állatok háziasításának feltalálása a szellemi fejlődés újabb ugrásait katalizálta, amelyek célja ezen tevékenységek hatékonyságának növelése volt. Az emberek már érdekeltek voltak abban, hogy megismerjék és a maguk javára hasznosítsák a természet szabályait és szabályszerűségeit. Hasznos volt tudni, hogyan szaporodnak az állatok, és mi segíti a növények fejlődését. Ezzel kezdődött az, amit ma természettudománynak nevezünk, ám a tudományos módszer hiányában és a logikus érvelés előnyeinek felismerése nélkül a tapasztalati alapon született megfigyeléseket és elméleteket gyakran elhomályosította a varázslat és a vallásos hiedelmek. A folyamat célja azonban sokkal gyakorlatiasabb volt, mint napjaink alapkutatásaié: segíteni akarta az embert abban, hogy kiterjessze hatalmát a természet működésére.

Amint az emberek új kérdéseket kezdtek feltenni a természetről, a neolit kor településeinek jelentős fejlődése új lehetőséget kínált a válaszadásra. A tudás megszerzése már nem szükségszerűen az egyén vagy egy kis csoport vállalkozása volt, hanem immár rengeteg elme közreműködésére támaszkodhatott. Bár ezek az egyének jobbára felhagytak a vadászással és az élelem gyűjtögetésével, most azonban egyesítették erőiket, hogy az új eszmékre vadásszanak és a tudás morzsáit gyűjtögessék.

* * *

Amikor végzős egyetemistaként témát kellett választanom a doktori disszertációmnak, akkor elhatároztam, hogy megpróbálok egy új módszert kidolgozni, amellyel közelítő megoldást lehet találni azokra az egyébként megoldhatatlan kvantummechanikai egyenletekre, amelyek a hidrogénatom viselkedését írják le a neutroncsillagokon – a Világegyetemben előforduló legnagyobb sűrűségű és legkisebb csillagokon – kívül uralkodó erős mágneses térben. Nem tudom, miért éppen ezt a témát választottam, mint ahogy szemmel láthatóan a témavezetőm sem tudta, így aztán neki hamarosan el is ment a kedve az egésztől. Ezután egy évet töltöttem el a különböző közelítő módszerek kidolgozásával, de azok egyike sem adott pontosabb eredményeket, mint amilyeneket a már létező módszerekkel kaptam, vagyis a módszerem nem volt érdemes arra, hogy megkapjam rá a doktori fokozatot. Később összefutottam a folyosón egy posztdoktori kutatóval, aki új módszerrel szerette volna leírni a három különböző „színben” megjelenő elemi részecskék, a kvarkok viselkedését. (A „szín” kvarkok vonatkozásában használt fogalmának semmi köze sincs a szín hétköznapi életben megszokott fogalmához.) Az volt az ötlete, hogy (matematikailag legalábbis) elképzelt egy olyan világot, amelyikben nem három, hanem végtelenül sok szín létezik. Ahogy a kvarkokról beszélgettünk, amelyeknek semmi közük sincs ahhoz a feladathoz, amelyen én dolgoztam, új ötletem támadt. Mi lenne, ha az én problémámat azt feltételezve próbálnám megoldani, hogy nem háromdimenziós világban élünk, hanem a világunk dimenzióinak száma végtelen?

Ha az ötlet furcsának vagy elborultnak tűnik, akkor be kell vallanom, az is. Amikor azonban végigrágtuk a matematikai hátterét, érdekes módon azt állapítottuk meg, hogy bár a valóságos, háromdimenziós világban nem boldogulok a problémámmal, azonban ha újrafogalmazom a végtelen dimenziós világban, akkor megoldhatóvá válik. Ha már megkaptam a megoldást, akkor nem kell mást tennem a doktori cím megszerzéséhez, „csak” az eredményt át kell alakítanom annak figyelembevételével, hogy ténylegesen háromdimenziós világban élünk.

A módszer hatékonynak bizonyult – ma már a szükséges számításokat akár egy boríték hátoldalán is el tudom végezni, és így is pontosabb eredményeket kapok, mint mások a bonyolult számítógépes közelítéseikkel. Egy év eredménytelen próbálkozásai után néhány hét alatt elvégeztem a doktori értekezésem oroszlánrészét alkotó számításokat, az úgynevezett