Harlan Coben

NEM VERSZ ÁT

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben: Fool me once

Dutton

An imprint of Penguin Random House LLC.

375 Hudson Street

New York, New York 10014

All rights reserved.

Copyright © Harlan Coben, 2016

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2016, 2024

Minden jog fenntartva!

Borító © Netflix, 2024. Used with permission.

Hungarian translation © Galamb Zoltán, 2016

Fordította Galamb Zoltán

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-851-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Charlotte-nak:

Nem számít, mennyi idős vagy,
mindig a kislányom maradsz

1

Joe-t három nappal a meggyilkolása után temették el.

Maya gyászoló özvegyhez illően feketét viselt. A nap lankadatlan dühvel tűzött le rájuk, ami a sivatagban töltött hónapokat juttatta eszébe Mayának. A család lelkipásztora ontotta magából a kliséket, de Maya nem figyelt rá. Tekintete az utca túloldalán lévő iskolaudvarra tévedt.

Igen, a temető egy elemi iskolára nézett.

Maya már számtalanszor elhajtott erre, balra a sírkerttel, jobbra az iskolával, de az elhelyezés furcsasága, ha nem egyenesen obszcenitása mindeddig nem tudatosodott benne. Vajon melyik volt előbb, tűnődött el: az iskola, vagy a temető? Ki határozhatott úgy, hogy iskolát épít egy temető közelében – vagy fordítva? Egyáltalán, számított ez, hogy így szembeállították az élet lezárását és kezdeteit? A halál mindig oly közel jár, egyetlen lélegzetvételnyire, ezért talán bölcsen döntöttek, hogy már kiskorukban hozzászoktatják a gyerekeket a gondolathoz.

Mayának efféle balgaságokon járt az esze, miközben azt nézte, ahogy Joe koporsója alászáll a sírba. Tereld el a figyelmedet! Ez a titok nyitja. Vészeld át!

A fekete ruha alatt viszketett a bőre. Az elmúlt tíz évben Maya száznál is több temetésen vett részt, de most először nem kerülhette el, hogy feketét viseljen. Gyűlölte ezt a helyzetet.

A jobbján Joe legközelebbi rokonai – az édesanyja, Judith, valamint két testvére, Neil és Caroline – kornyadoztak a rekkenő hőség és a mélységes bánat együttes hatása alatt. Balján a magával egyre nehezebben bíró, és Maya karját immár hintakötélként használó kétéves (Joe-val közös) kislánya, Lily csimpaszkodott belé. Gyakran emlegetik a közhelyet, hogy a gyerekhez nincs használati utasítás. E megállapítás ma különösen igaznak tűnt. Ilyenkor vajon hogyan illik eljárni?, töprengett Maya. Az ember otthon hagyja a kétéves kislányát, vagy inkább elviszi az apja temetésére? Ezt a kérdést nem tárgyalták az okoskodó, minden anyukát egy kalap alá vevő nevelési honlapokon. Önsajnálatba hajló dühében Maya majdnem kiposztolta a kérdést a neten: „Helló! Tudna valaki segíteni? A férjemet nemrég meggyilkolták. Elvigyem magammal a temetőbe a kétéves kislányomat, vagy hagyjam inkább otthon? Ja, és valami tipp, hogy mit vegyen fel? Köszönöm!”

Több százan jöttek el a temetésre, és az agya egy homályos zugában Maya tudta, hogy Joe örült volna ennek. Joe kedvelte az embereket. Az emberek szimpatikusnak találták Joe-t. Persze a népszerűség önmagában nem adott magyarázatot ekkora tömegre. A gyászolókat a tragédia rettenetes csábereje vonzotta be: hidegvérrel agyonlőttek egy fiatal férfit, a Burkett família elbűvölő sarját – és egy nemzetközi botrányban besározódott nő férjét.

Lily mindkét karját az édesanyja lába köré fonta. Maya lehajolt hozzá, és odasúgta neki: – Már nem fog sokáig tartani, kicsim, oké?

Lily bólintott, de azért még szorosabban átölelte.

Maya ismét vigyázzba vágta magát, és két kézzel lesimította a bőrét ingerlő fekete ruhát, amit Eileentól kért kölcsön. Joe nem azt kérte volna tőle, hogy feketében jöjjön. Mindig is jobban szerette a katonai díszegyenruhát, amelyet annak idején, még Maya Stern repülőszázadosként viselt. Amikor a Burkett család egyik jótékonysági gáláján megismerkedtek, Joe egyenesen odasétált hozzá elegáns frakkjában, rávillantotta hetyke mosolyát (Maya nem tudta értelmezni a „hetyke” kifejezést, amíg meg nem látta azt a mosolyt), és megszólította:

– Ejha, azt hittem, kizárólag egyenruhás férfiakat hívtak meg.

Csajozós dumának kellően béna volt ahhoz, hogy megnevettesse Mayát, Joe-nak pedig ennél nem is kellett több, hogy rányomuljon. A fenébe is, mennyire átkozottul jóképű volt! Az emlék még itt, ebben az elviselhetetlen fülledtségben, férje testétől alig félméternyire állva is mosolyt csalt az arcára. Maya és Joe egy évvel később összeházasodtak. Lily nem sokkal ezután érkezett. És most, mintha valaki előretekerte volna a közös életükről készült videofelvételt, itt állt, hogy eltemesse a férjét, egyetlen gyermekének apját.

– Minden szerelmi történet tragédiával ér véget – mondta egyszer, sok évvel ezelőtt az édesapja Mayának.

Maya akkor megrázta a fejét, és azt felelte:

– Te jó ég, apa, ez mennyire komor már.

– Bizony az, de gondolj csak bele: vagy kiszeretsz az illetőből, vagy, ha valóban a szerencsések közé tartozol, elég sokáig élsz ahhoz, hogy meghalni lásd a lelki társadat.

Maya még mindig maga előtt látta édesapját, ahogy a sárguló laminált asztallapos konyhaasztalnál ül brooklyni lakásukban. Apja a szokásos kardigánját viselte (nemcsak a hadseregnek, hanem minden hivatásnak megvan a maga ilyen vagy olyan egyenruhája), körötte a kijavításra váró egyetemi esszék. Ő és Maya édesanyja már évekkel ezelőtt meghaltak, alig néhány hónap különbséggel, ám az igazság az, hogy Maya előtt még most sem tisztázódott egyértelműen, szerelmük a tragédia melyik típusát testesítette meg.

Miközben a lelkész tovább fecsegett, Judith Burkett, Joe édesanyja a gyász halálos szorításával megragadta Maya kezét.

– Ez most még rosszabb – motyogta maga elé az idős asszony.

Maya nem kérdezte, hogy pontosan mire érti ezt. Szükségtelen lett volna. Judith Burkett már a második gyermekét kényszerült eltemetni, három fia közül kettő örökre távozott, az egyik egy állítólagos tragikus baleset, a másik egy gyilkosság következtében. Maya lepillantott a saját gyermekére, Lily feje búbjára, és elmerengett, hogyan viselhet el egy anya ekkora fájdalmat.

Mintha csak a gondolataiban olvasott volna, Maya anyósa odasúgta neki: – Soha nem fog elmúlni. – Egyszerű szavai, akár a kaszás pengéje, úgy hasítottak a levegőbe. – Soha.

– Az én hibám – válaszolta Maya.

A kijelentés önkéntelenül csúszott ki a száján. Judith ráemelte a tekintetét.

– Ott kellett volna…

– Semmit sem tehettél volna – szakította félbe Judith. A hanghordozásából mégis kiérződött valamiféle neheztelés. Maya megértette, mivel valószínűleg mások is ugyanígy vélekedtek. Maya Stern annak idején rengeteg életet megmentett. Miért nem tudta megmenteni a saját férje életét?

– Porból lettünk, porrá leszünk…

Ejha, a lelkész tényleg ezzel az idejétmúlt közhellyel hozakodott elő, vagy Maya csak képzelődött? Nem figyelt. Temetéseken sosem figyelt oda. Túl sokszor került már közeli kapcsolatba a halállal ahhoz, hogy tudja, miként vészelheti át őket: Válj érzéketlenné! Ne koncentrálj semmire! Engedd, hogy minden hang és látvány a felismerhetetlenségig összemosódjon!

Joe koporsója a sírgödör aljára ért, a huppanás visszhangja zavaróan sokáig nem halt el a mozdulatlan levegőben. Judith inogva nekidőlt Mayának, és halkan felnyögött. Maya nem lazított katonás tartásán: felszegett fej, egyenes derék, váll hátrafeszítve. Nemrégiben olvasott egy olyan önsegítő cikket, melyhez hasonlókat tucatszám küldenek körbe e-mailen az „erőt sugárzó testtartásokról”, és hogy azok mennyit javítanak az emberek teljesítményén. A hadsereg jócskán megelőzte korát e népszerű pszichológiai csemegét illetően. A katona nem azért áll vigyázzban, mert úgy jobban mutat. Hanem azért, mert ez a póz bizonyos szinten vagy ténylegesen erőt kölcsönöz, vagy – ami éppily fontos – erősebbnek tűnik mind a bajtársai, mind az ellenség számára.

Maya lelki szemei előtt egy pillanatra felvillant a parkbéli jelenet – a fém csillanása, a lövések dördülése, Joe összecsukló teste, Maya csurom vér blúza, ahogy a sötétben botorkál a távoli utcalámpák elmosódó fényudvara felé…

„Segítség… kérem… segítsen valaki… a férjemet…”

Lecsukta a szemét, és elhessegette az emlékeket.

Tarts ki! – mondta most magában. Valahogy vészeld át!

És megcsinálta.

Aztán következett a részvétnyilvánítások fogadása.

Csupán kétféle eseményen kell sorban fogadni mások hozzánk intézett szavait: esküvőn és temetésen. Valószínűleg lehetett valami szívbe markoló ebben a tényben, de Maya elképzelni sem tudta, mi lehet az.

Fogalma sem volt, hányan léptek oda hozzá, de órákba telt. A gyászolók úgy csoszogtak előre, akár valami zombifilmben, ahol ha végeznek eggyel, egyre újabbak veszik át a helyét.

Csak jöjjenek, ne álljon meg a sor!

A legtöbben visszafogott „Részvétem”-mel elintézték, aminél odaillőbbet valószínűleg nem is mondhattak volna. Másokból dőlt a szó. Azzal kezdték, mennyire tragikus ez az egész, micsoda veszteség, hogy a városban mennyire eluralkodott a bűnözés, hogy egyszer őt is majdnem kirabolták fegyveresek (első számú szabály: részvétnyilvánításkor vagy gratulációkor soha ne magadról beszélj), és remélik, hogy a rendőrség elevenen megégeti a szemét állatokat, akik ezt tették, és mekkora szerencséje volt Mayának, Isten bizonyosan vigyázott rá (amiből Maya szerint az következett, hogy Isten kevésbé törődött Joe-val), és hogy minden valamiféle átfogóbb terv része, és hogy minden okkal történik (kész csoda, hogy Maya nem húzott be egyet az ilyen embereknek).

Joe családja kimerült, és ülve kellett fogadniuk a gyászolók felét. Mayát viszont más fából faragták. Ő végigállta az egészet, mindenkinek a szemébe nézett, és minden részvétnyilvánítóval határozottan kezet fogott. Testének finom vagy kevésbé finom jelzéseivel hárította a gyászukat közvetlenebb módon, öleléssel vagy puszival kifejezni óhajtók közeledését. Bármennyire semmitmondó szavakkal járultak elé, figyelmesen végighallgatta őket, bólogatott, és egyforma kvázi őszinte hanghordozással megköszönte nekik, hogy eljöttek, aztán fogadta a sorban utánuk következőt.

A részvétnyilvánítások fogadásának további szigorúan betartandó szabályai: Ne beszélj túl sokat! A rövid közhelyek a legtökéletesebbek, mert inkább legyünk unalmasak, mint sértőek. Ha mindenképp úgy érzed, mondanod kell még valamit, röviden idézd fel az elhunyttal közös egyik kellemes emléket! Sose tedd azt, amit például Joe nagynénje, Edith csinált. Soha ne törj ki hisztérikus sírásban, és közöld teátrálisan az egybegyűltekkel, hogy: – Nézzétek, mennyire szenvedek! – és sohase mondj olyan vérfagyasztó ostobaságot a gyászoló özvegynek, mint: – Szegény lány, előbb a testvéred, most pedig a férjed.

A világ egy pillanatra megdermedt, amikor Edith néni hangot adott annak, amit oly sokan gondoltak magukban, a helyzetet pedig tovább súlyosbította, hogy ezt Maya kisgyermek unokaöccse, Daniel és még kisebb unokahúga, Alexa füle hallatára tette. Maya ereiben hangosan lüktetett a vér, és csak nagy nehezen tudta megállni, hogy ne ragadja meg Edith nénje torkát, és tépje ki a gégéjét.

Maya ehelyett csak annyit mondott kvázi őszinte hanghordozással: – Köszönöm, hogy eljöttél.

Egykori szakasztársai közül hatan, többek között Shane, hátramaradtak, vigyázón rajta tartották a szemüket. Tetszik, vagy sem, ehhez szoktak hozzá. Mintha az őrszolgálat sosem ért volna véget, amikor együtt voltak. Nem álltak be a sorba. Ennél több eszük volt. Szótlan őrzői maradtak mindvégig, ottlétük jelentette az egyetlen valódi vigaszt ezen a szörnyű napon.

Maya egyszer-egyszer mintha kislánya távoli kuncogását hallotta volna – legrégibb barátja, Eileen Finn időközben átvitte Lilyt a szemközti iskola játszóterére –, de lehetséges, hogy csak képzelődött. A gyermekkacajt egyszerre érezte trágárnak és életigenlőnek ebben a helyzetben: vágyott rá, miközben képtelen volt elviselni.

Daniel és Alexa, Claire gyermekei zárták a sort. Maya hirtelen átölelte őket. Mint mindig, most is meg akarta őket védeni bármi rossztól, ami érheti őket. Eddie, a sógora… Vajon ez volt a helyes kifejezés? Minek hívjuk a férfit, aki, mielőtt meggyilkolták a nővérünket, az ő férje volt? Az „exsógor” inkább válásra utalt. „Egykori sógorként” kellene emlegetni? Vagy maradjunk egyszerűen a „sógornál”?

Még több figyelemelterelésre szánt semmitmondás.

Eddie némileg tétovázva indult meg felé. Apró szőrpamacsok éktelenkedtek az arcán, ahová nem jutott el a penge. Eddie arcon csókolta Mayát. A szájvíz és a mentolos cukorka illata elnyomott minden más lehetséges szagot, de hát nem éppen ez volt a lényeg?

– Hiányozni fog Joe – motyogta Eddie.

– Tudom. Nagyon szeretett téged, Eddie.

– Ha bármit tehetek érted…

Törődhetnél jobban a saját gyerekeiddel – gondolta magában Maya, de most nem érezte a megszokott dühöt iránta, az elszivárgott, akár a levegő egy kilyukadt gumicsónakból.

– Megvagyunk, de köszönöm.

Eddie elhallgatott, mintha ő is olvasni tudott volna Maya gondolataiban, ami ebben az esetben valószínűleg így is lehetett.

– Sajnálom, hogy nem mentem el a múltkori meccsedre – fordult Alexandrához Maya –, de a holnapin ott leszek.

Hirtelen mindhárman zavarban érezték magukat.

– Ó, nem annyira fontos eljönnöd – jegyezte meg Eddie.

– Nem gond. Legalább eltereli a gondolataimat.

Eddie bólintott, összeszedte Danielt és Alexát, aztán megindult a kocsihoz. Alexa távozóban még hátrapillantott Mayára. Maya biztatóan rámosolygott. Semmi sem változott, közölte a mosoly. Még mindig bármikor számíthatsz rám, ahogyan azt megígértem az édesanyádnak.

Maya nézte, ahogy Claire családja beszáll az autóba. Daniel, a barátkozó típusú tizennégy éves előre ült. Alexa, aki még csak tizenkettő volt, egymaga árválkodott a hátsó ülésen. Édesanyja halála óta mintha folyton-folyvást megrezzent volna a következő csapásra készülve. Eddie integetett, Maya fáradt mosollyal felelt, és becsusszant a vezetőülésre.

Maya kivárt, figyelte a lassan távozó kocsit. Amikor elhajtottak, Maya egy kissé távolabb a New York-i rendőrség gyilkossági osztályának nyomozóját, Roger Kierce-et pillantotta meg. Még ezen a napon, még ilyenkor is. Maya kísértést érzett, hogy odasétáljon hozzá, és kérdőre vonja, válaszokat követeljen, de Judith újra megragadta a kezét.

– Szeretném, ha Lilyvel visszajönnétek velünk Farnwoodba.

Burkették mindig is így emlegették a házukat. Ebből Mayának valószínűleg meg kellett volna sejtenie, mi vár rá, ha beházasodik egy efféle családba.

– Köszönöm – válaszolta Maya –, de azt hiszem, Lilynek most otthon a helye.

– A családja körében a helye. Ez mindkettőtökre vonatkozik.

– Igazán hálás vagyok ezért.

– Komolyan gondolom. Lily mindig az unokánk marad. Te pedig mindig a lányunk leszel.

Judith megszorította a kezét, hogy nyomatékosítsa ezt. Aranyos gesztus volt Judithtól, hogy ilyeneket mondott, mintha súgógépről olvasta volna fel valamelyik jótékonysági estjén, ugyanakkor valótlant állított – legalábbis Mayára vonatkozóan. Senkit, aki Burkett-tel kötötte össze az életét, nem tekintettek többnek megtűrt kívülállónál.

– Majd máskor – válaszolta Maya. – Biztosan megérted.

Judith bólintott, és tessék-lássék átölelte. Aztán Joe testvérei is követték a példáját. Maya lesújtott tekintetüket figyelte, miközben odabotorkáltak a limuzinjaikhoz, amelyek majd a Burkett-birtokra szállítják őket.

Maya egykori szakasztársai még mindig ott várakoztak. A tekintete összetalálkozott Shane-ével, és alig észrevehetően odabiccentett a férfinak. Rögtön fogták az adást. Még csak nem is „oszoltak”, inkább észrevétlenül elszivárogtak, ügyeltek rá, nehogy bármit felkavarjanak a nyomukban. A legtöbben még mindig az állományban szolgáltak. A szír–iraki határ közelében történtek után Mayát arra „bátorították”, hogy kérelmezze leszerelését. Mivel más megoldást nem látott, Maya így is tett. Így ahelyett, hogy újoncokat tanított vagy kommandírozott volna, Maya Stern nyugalmazott repülőszázados, egy rövid ideig az új hadsereg arca most repülőleckéket adott a New Jersey északi részén működő teterborói reptéren. Bizonyos napokon Maya kibékült ezzel. Legtöbbször viszont sokkal jobban hiányzott neki a szolgálat, mint hitte volna.

Maya végül magára maradt a földhányás mellett, amely hamarosan a férjét fogja takarni.

– Ah, Joe – mondta fennhangon.

Próbált érezni valamiféle jelenlétet. Már korábban is próbálkozott ilyesmivel, számtalan gyászszertartáson azt igyekezett kideríteni, érzékel-e bármiféle életerőt a halál után, de sosem tapasztalt ilyesmit. Egyesek hittek abban, hogy kell maradnia legalább egy kevéske életerőnek – hogy az energia és mozgás sosem szűnik meg teljesen, hogy a lélek örökkévaló, hogy nem lehet véglegesen elpusztítani az anyagot, meg hasonlókban. Mindez talán igaz volt, de Maya minél több halott közelében töltött időt, annál inkább úgy érezte, hogy semmi, abszolút semmi nem marad hátra utánuk.

A sírnál várakozott, amíg Eileen vissza nem jött Lilyvel a játszótérről.

– Mehetünk? – kérdezte Eileen.

Maya még egy pillantást vetett a gödörre. Szeretett volna valami mélyenszántót mondani Joe-nak, valamit, ami… khm… lezárás mindkettejük számára, de nem jöttek a szavak.

Hazafelé Eileen vezetett. Lily elszenderedett a gyerekülésben, amit mintha a NASA tervezett volna. Maya az anyósülésen ült, és kibámult az ablakon. Amikor odaértek a házhoz – Joe ennek is nevet akart adni, de Maya nem engedte –, Mayának valahogy sikerült kioldania a bonyolult szíjszerkezetet, és óvatosan kiemelnie Lilyt a hátsó ülésből. A karjába vette Lilyt, nehogy felébressze.

– Köszönöm, hogy elhoztál – súgta Maya.

Eileen leállította a motort.

– Nem bánnád, ha bemennék egy pillanatra?

– Minket nem kell féltened.

– Ezt nem is kétlem. – Eileen kicsatolta a biztonsági övet. – De szerettem volna adni neked valamit. Mindössze két perc az egész.

Maya a kezében tartotta.

– Egy digitális képkeret?

A vörösesszőke, szeplős arcú, széles mosolyú Eileennak elég volt belépnie bárhová, rögtön felragyogott a szoba, és ezzel kiválóan leplezte a külcsín mögött rejlő szenvedést.

– Dehogy, egy digitális képkeretnek álcázott bébimonitor.

– Tessék?

– Most, hogy teljes munkaidőben dolgozol, jobban szemmel kell tartanod a dolgokat, nem igaz?

– Gondolom.

– Isabella legtöbbször hol szokott játszani Lilyvel?

Maya a fejével jobbra mutatott.

– A kisszobában.

– Gyere, megmutatom!

– Eileen…

Barátnője kivette Maya kezéből a keretet.

– Csak gyere utánam!

A kisszoba közvetlenül a konyhából nyílt. Magas, csúcsos mennyezet és rengeteg halvány árnyalatú faanyag jellemezte. A falon nagy képernyős televízió. Két láda, a Lilynek szánt tanító játékokkal csurig megtöltve. A kanapé előtt, ahol korábban egy gyönyörű mahagóni dohányzóasztal állt, összehajtható babaágy. A dohányzóasztal sajnos nem volt gyerekbarát, ezért mennie kellett.

Eileen a könyvespolc felé indult. Keresett egy megfelelő helyet a keretnek, és bedugta a csatlakozót az egyik közeli konnektorba.

– Már feltöltöttem rá néhány képet a családodról. A digitális keret véletlenszerű sorrendben pörgeti végig őket. Isabella és Lily általában a kanapé mellett játszanak?

– Igen.

– Remek. – Eileen abba az irányba fordította a keretet. – Nagylátószögű kamerát építettek bele, így az egész szobát láthatod majd.

– Eileen…

– Láttam őt a temetésen.

– Kit?

– A dadusodat.

– Isabella családja időtlen idők óta Joe családjánál szolgál. Az édesanyja Joe dadája volt. A bátyja a család kertésze.

– Ez most komoly?

Maya vállat vont.

– Ilyenek a gazdagok.

– Mások.

– Azok.

– Vagyis megbízol benne?

– Kiben, Isabellában?

– Igen.

Maya vállat vont.

– Ismersz.

– Így van. – Eileen eredetileg Claire barátnője volt – elsőévesként egy szobába osztották be őket a Vassaron –, de csakhamar mindhárman közel kerültek egymáshoz. – Senkiben sem bízol, Maya.

– Én nem így fogalmaznék.

– Oké. Mikor a kislányodról van szó?

– Mikor a kislányomról van szó, igen – ismerte el Maya –, tényleg senkiben sem bízom.

Eileen elmosolyodott.

– Ezért adom ezt neked. Nézd, nem hinném, hogy fény derülne bármi csúnya dologra. Isabella nagyszerű dadusnak tűnik.

– De jobb félni, mint megijedni.

– Pontosan. Elmondani sem tudom, mennyire megnyugtatott, amikor a dadussal otthon hagytam Kyle-t és Missyt.

Maya eltűnődött ezen – vajon Eileen kizárólag a dadust figyelte vele, vagy valaki más ellen gyűjtött bizonyítékokat –, de a gyanúját megtartotta magának.

– Van SD-kártya-olvasó port a számítógépeden? – kérdezte Eileen.

– Nem vagyok biztos benne.

– Nem érdekes. Hoztam neked egy SD-olvasót, amit bármelyik USB-portra rácsatlakoztathatsz. Csak be kell dugnod a laptopodba vagy az asztali gépedbe. Ennél tényleg nem lehetne egyszerűbb. A nap végén kiveszed az SD-kártyát a keretből… ott van hátul, látod?

Maya bólintott.

– Aztán behelyezed a kártyát az olvasóba. A videó rögtön megjelenik a képernyőn. Az SD harminckét gigás, szóval több napig ki kell tartania. Ezenkívül mozgásérzékelővel is felszerelték a keretet, ezért semmit sem vesz fel, amikor a szoba üres, vagy ilyesmi.

Maya önkéntelenül is elmosolyodott.

– Nem ismerek rád.

– Mi az? Csak nem zavar a szerepcsere?

– Egy kicsit. Ennek magamtól is eszembe kellett volna jutnia.

– Meglep, hogy nem jutott.

Maya lenézett, egyenesen a barátja szemébe. Eileen talán százötvennyolc centis lehetett, Maya majdnem száznyolcvanhárom, de mivel mindig úgy állt, mintha karót nyelt volna, még magasabbnak tűnt.

– Előfordult, hogy láttál valamit a bébimonitoron?

– Úgy érted, olyasmit, amit nem szabadott volna?

– Igen.

– Soha – felelte Eileen. – És tudom, mire gondolsz. Nem jött vissza a férjem, soha többé nem láttam.

– Nem akarok ítélkezni.

– Még egy kicsit sem?

– Miféle barát lennék, ha egy kicsit nem ítélkeznék?

Eileen közelebb lépett, és átkarolta Mayát. Maya is megölelte őt. Eileen nem kvázi idegenként jött el hozzá udvariassági látogatásra. Maya annak idején végül szintén a Vassarra jelentkezett egy évvel Claire után. A három nő együtt lakott abban az idilli időszakban, mielőtt Maya az alabamai Fort Ruckerben meg nem kezdte a Katonai Repülőiskolát. Eileen – Shane mellett – még mindig a legjobb barátjának számított.

– Szeretlek, ugye tudod?

Maya bólintott.

– Igen, tudom.

– Biztosan nem akarod, hogy maradjak?

– Van saját családod, akikről gondoskodnod kell.

– Rendben – válaszolta Eileen, és hüvelykujjával a digitális keretre bökött. – Úgyis figyellek.

– Vicces.

– Nem igazán. De tudom, hogy rád fér egy kis kikapcsolódás. Hívj fel, ha szükséged van bármire! Ó, és a vacsora miatt ne izgasd magad! Már rendeltem neked kínait a Look See-ből. Húsz perc, és itt lesz.

– Szeretlek, ugye tudod?

– Igen – felelte Eileen, és megindult kifelé. – Tudom. – Aztán megtorpant. – Ejha!

– Mi az?

– Társaságod érkezett.

2

Társaság alatt a New York-i rendőrség gyilkossági osztályának bozontos nyomozóját, Roger Kierce-et kellett érteni. Kierce a tőle telhető legvagányabb járással lépett be, körbejártatta a tekintetét, ahogy a hekusoknál szokás, és megállapította: – Csinos lakás.

Maya a szemöldökét ráncolta, meg sem próbálta leplezni bosszúságát.

Volt valami ősemberies Kierce-ben. A termete zömök és széles volt, a karja pedig túl rövidnek tűnt a testéhez képest. Az arca közvetlenül borotválkozás után is borotválatlannak hatott. Bozontos szemöldöke egy hernyó átalakulásának utolsó fázisát idézte, kézfejének dús szőrzetét akár hajsütő vassal is bodoríthatták volna.

– Remélem, nem baj, hogy benéztem.

– Mégis, miért lenne baj? – kérdezte Maya. – Ja, hogy az egész „csak most temettem el a férjemet” dolog miatt!

Kierce megbánást színlelt.

– Tisztában vagyok vele, hogy jobban is időzíthettem volna.

– Gondolja?

– De holnap visszamegy dolgozni, így mikor lenne alkalmas?

– Ebben teljesen igaza van. Miben lehetek a szolgálatára, nyomozó?

– Nem bánja, ha leülök?

Maya a kisszobában álló kanapéra mutatott. Hátborzongató gondolat merült fel benne: Ezt a beszélgetést – voltaképp mostantól a szobában elhangzó összes beszélgetést – rögzíteni fogja a rejtett bébimonitor. Milyen furcsa belegondolni ebbe. Természetesen manuálisan is ki- és bekapcsolhatná, de ki tudná észben tartani ezt, és kinek lenne kedve mindennap ezzel szórakozni? Eltűnődött, vajon a kamera hangot is rögzít-e. Majd megkérdezi Eileent, vagy akár várhat is, amíg megnézi, amit felvett.

– Csinos lakás – mondta újra Kierce.

– Igen, már akkor megállapította, amikor bejött.

– Mikor épült?

– Valamikor az ezerkilencszázhúszas években.

– A néhai férje családjáé a ház, igaz?

– Igen.

Kierce leült. Maya állva maradt.

– Tehát miben lehetek szolgálatára, nyomozó?

– Csupán néhány utólagosan felmerült kérdésre szeretném, ha válaszolna.

– Utólagosan felmerült kérdésre?

– Legyen türelemmel, rendben? – Kierce lefegyverzőnek szánt mosolyt villantott rá. Maya nem volt vevő rá. – Hová is tettem…? – A nyomozó a belső zsebében kotorászott, és előhúzott egy megviselt jegyzettömböt. – Nem bánja, ha még egyszer átvesszük az egészet?

Maya nem igazán tudta, mire vélje ezt, de Kierce nyilván ezt igyekezett elérni.

– Mit szeretne tudni?

– Kezdjük az elején, rendben?

Maya leült, és széttárta a karját, mintha azt mondaná: Csak nyugodtan.

– Miért találkozott Joe-val a Central Parkban?

– Mert megkért rá.

– Telefonon, igaz?

– Igen.

– Máskor is előfordult ilyen?

– Találkoztunk már ott, igen.

– Mikor?

– Fogalmam sincs. Rengetegszer. Már mondtam. A park egyik kellemes részén. Gyakran leterítettünk ott egy pokrócot, aztán megebédeltünk a Boathouse-ban… – Észbe kapott, elhallgatott, nyelt egyet. – Egyszerűen kellemes hely volt, ennyi.

– Nappal igen. Este viszont kissé elhagyatott, nem gondolja?

– Mi mindig biztonságban éreztük magunkat ott.

A nyomozó rámosolygott.

– Fogadok, hogy maga mindenhol biztonságban érzi magát.

– Ezt hogy érti?

– Figyelembe véve, hogy merre járt korábban, mármint a helyek veszélyességét tekintve, ha jól sejtem, egy park meglehetősen alacsonyan helyezkedhet el a listán. – Kierce a markába köhögött. – Egyszóval a férje javasolta, hogy ott találkozzanak.

– Így igaz.

– Csak az a bökkenő… – Kierce egy pillantást vetett a jegyzettömbjére, megnyalta az ujját, és lapozgatni kezdett –, …hogy nem ő hívta magát.

Felpillantott Mayára.

– Tessék?

– Maga azt állította, hogy Joe hívta magát, és kérte arra, hogy találkozzanak ott.

– Nem, maga mondta ezt. Én az mondtam, hogy ő javasolta telefonon, hogy ott találkozzunk.

– De hozzátettem, hogy „a férje felhívta”, maga pedig azt válaszolta, hogy „így igaz”.

– Csak a szavakon lovagol, nyomozó. Megvan az aznap esti híváslistája, jól gondolom?

– Megvan, igen.

– És azon szerepel egy beszélgetés a férjem és köztem.

– Igen.

– Már nem emlékszem, én hívtam-e, vagy ő hívott engem. De ő javasolta, hogy találkozzunk a kedvenc helyünkön a parkban. Én is javasolhattam volna, habár nem látom be, ez mennyire releváns, és valójában elképzelhető, hogy ez történt volna, ha nem ő veti fel elsőként.

– Tudja bárki is igazolni, hogy rendszeresen találkoztak ott Joe-val?

– Nem hiszem, de nem értem, ez miért ilyen fontos.

Kierce őszintétlenül rámosolygott.

– Én sem, szóval lépjünk is tovább!

Maya átvetette egyik combján a lábát, és kivárt.

– Két férfit említ, akik nyugati irányból közeledtek magukhoz. Így van?

– Igen.

– Símaszkot viseltek?

Maya már tucatnyi alkalommal végigment ezen.

– Igen.

– Fekete símaszkot, ha nem tévedek.

– Igen.

– És azt mondta, hogy az egyikük nagyjából száznyolcvanhárom centis lehetett… maga milyen magas, Mrs. Burkett?

Maya kis híján felcsattant, hogy hívja századosnak – gyűlölte, ha Mrs. Burkettnek szólítják –, de e rang már nem vonatkozott rá. – Kérem, szólítson inkább Mayának! És szinte pontosan száznyolcvanhárom vagyok.

– Tehát az egyik férfi ugyanolyan magas volt, mint maga.

Maya próbálta nem az égre emelni a tekintetét.

– Ah, igen.

– Egészen pontosan leírta a támadókat. – Kierce a jegyzettömbjéből idézte őt. – Az egyik férfi száznyolcvanhárom centiméter magas volt. A másikat százhetvenháromnak becsülte. Az egyikük fekete kapucnis pulóvert, farmernadrágot és piros Converse tornacipőt viselt. A másik halványkék, logó nélküli pólót, bézs színű hátizsákot és fekete futócipőt, habár a márkáját nem tudta megmondani.

– Így van.

– A piros Converse-es férfi… ő lőtte le a férjét.

– Igen.

– Aztán maga elfutott.

Maya erre nem felelt.

– A tanúvallomása szerint ki akarták rabolni magukat. Azt állította, hogy Joe nem adta oda elég hamar a tárcáját. A férje ezenkívül egy rendkívül drága órát viselt. Egy Hublot-t, azt hiszem.

Maya torka kiszáradt.

– Igen, így van.

– Miért nem adta egyszerűen oda nekik?

– Szerintem… szerintem odaadta volna.

– De?

Maya a fejét rázta.

– Maya?

– Szegeztek már pisztolyt az arcának, nyomozó?

– Nem.

– Akkor ezért nem érti.

– Mit nem értek?

– A pisztoly csöve. A torkolat. Ha valaki maga felé tartja, ha valaki azzal fenyegetőzik, hogy meghúzza a ravaszt, az a fekete lyuk hihetetlenül nagyra nő, mintha egészben le tudná nyelni magát. Egyesek ettől ledermednek.

Kierce egészen lehalkította a hangját.

– Joe… közéjük tartozott?

– Csak egy pillanatig.

– És ez túl soknak bizonyult.

– Ebben az esetben igen.

Hosszú másodpercig némán ültek.

– Véletlenül is elsülhetett a pisztoly? – kérdezte Kierce.

– Kétlem.

– Miért mondja ezt?

– Két okból. Az egyik, hogy revolverről beszélünk. Tud bármit róluk?

– Nem túl sokat.

– A mechanika miatt vagy hátra kell húzni a kakast, vagy nagyon erősen rá kell szorítani a ravaszra. Véletlenül nem lehet lőni vele.

– Értem. És a másik ok?

– Az a nyilvánvalóbb – felelte Maya. – A fegyveres még kétszer tüzelt. Az ember nem lő ki „véletlenül” három golyót.

Kierce bólintott, és megint belenézett a jegyzeteibe.

– Az első golyó a férje bal vállába fúródott. A második a kulcscsontja jobb peremében akadt el.

Maya lehunyta a szemét.

– Milyen messze állt a fegyveres, amikor lőtt?

– Három méterre.

– Az orvos szakértőnk szerint e kettő közül egyik lövés sem bizonyult halálosnak.

– Igen, ezt már tudatta velem – felelte Maya.

– Akkor mi történt?

– Megpróbáltam megtartani…

– Joe-t?

– Persze hogy Joe-t – csattant fel Maya. – Ki mást?

– Elnézést. Aztán mi történt?

– Aztán… Joe térdre rogyott.

– És ekkor adta le a fegyveres a harmadik lövést?

Maya nem válaszolt.

– A harmadik lövést – ismételte meg Kierce. – Azt, amelyik végzett a férjével.

– Már elmondtam magának.

– Mit mondott el nekem?

Maya ráemelte a tekintetét, hogy farkasszemet nézzen a férfival.

– Nem láttam a harmadik lövést.

Kierce bólintott.

– Így igaz – dörmögte egészen lassan. – Mert akkorra már elfutott.

„Segítség… kérem… segítsen valaki… a férjemet…”

Maya mellkasa rázkódni kezdett. A hangok – a puskaropogás, a helikopterek rotorjai, a fájdalmas jajveszékelés – egyszerre rohanták meg. Lehunyta a szemét, mélyeket lélegzett, és nyugalmat erőltetett az arcára.

– Maya?

– Igen, elfutottam. Oké? Két férfi fegyverrel támadt ránk. Elfutottam. Elszaladtam, és magára hagytam a férjemet, aztán valahol, nem is tudom, talán öt, tíz másodperc múlva hallottam, ahogy a hátam mögött eldördül a pisztoly, és igen, az alapján, amit elmondott nekem, tudom, hogy miután otthagytam, ugyanaz a fegyveres a férjem fejéhez szorította a pisztoly csövét, miközben ő még térdepelt, meghúzta a ravaszt…

Elhallgatott.

– Senki sem hibáztatja magát, Maya.

– Nem kérdeztem, hibáztat-e bárki is, nyomozó – szűrte ki a fogai között Maya. – Mire akar kilyukadni?

Kierce lapozgatni kezdett a jegyzettömbben.

– Amellett, hogy részletes személyleírást adott az elkövetőkről, azt is meg tudta mondani, hogy a piros converse-es alak egy Smith & Wesson 686-ossal volt felfegyverkezve, míg a társa egy Beretta M9-cel. – Kierce fölnézett a jegyzeteiből. – Ez eléggé figyelemreméltó. Hogy ilyen könnyedén azonosította a pisztolyokat.

– Ez is része volt a kiképzésemnek.

– A katonai kiképzésére gondol, igaz?

– Fogalmazzunk úgy, hogy jó megfigyelő vagyok.

– Ó, szerintem csak szerénykedik, Maya. Mindannyian tudjuk, miféle hőstetteket hajtott végre a tengerentúlon.

És a bukásomról is – tette hozzá majdnem Maya.

– Nem túl jó a közvilágítás a parknak azon a részén. Csak néhány messzi utcalámpa vet rá némi fényt.

– Ennyi elég.

– Elég ahhoz, hogy meghatározza a pisztolyok pontos típusát?

– Ismerem a marokfegyvereket.

– Így van, persze. Hiszen gyakran eljár célba lőni, igaz?

– Mesterlövész vagyok.

A helyesbítés akaratlanul jött. Ahogy a nyomozó leereszkedő mosolya is.

– Bocsánat. De azért mégis sötét volt…

– A Smith & Wesson rozsdamentes acélból készült, nem matt fekete volt. Jól látható félhomályban is. Ezenkívül hallottam, hogy hátrahúzza a kakast. Ilyesmit revolverrel csinál az ember, nem félautomatával.

– És a Beretta?

– Nem vagyok teljesen biztos a típusban, de a billenő reteszelőtest Berettára utal.

– Amint tudja, három lövedéket találtunk a férje holttestében. Harmincnyolcas kaliberűeket, ami egybevág a Smith & Wesson feltevéssel. – Megdörgölte az arcát, mint aki mélyen elgondolkodott. – Van fegyvere, ugye, Maya?

– Igen.

– Az egyik véletlenül nem egy Smith & Wesson 686-os?

– Tudja a választ – felelte Maya.

– Honnan tudhatnám?

– A New Jersey-i törvények megkövetelik, hogy az államban vásárolt fegyvereket nyilvántartásba vegyék. Vagyis tudnia kell erről. Hacsak nem teljesen inkompetens, Kierce nyomozó, márpedig határozottan nem az, tüstént ellenőrizte a nyilvántartást. Szóval mi lenne, ha felhagyna a játszadozással, és a lényegre térne?

– Mit mondana, a Bethesda szökőkút nagyjából milyen messze lehet attól a helytől, ahol a férjét lelőtték?

A hirtelen témaváltás kizökkentette Mayát.

– Biztosra veszem, hogy maguk lemérték.

– Így van. Körülbelül háromszáz méterre, a kanyarokat is beszámítva. Végigfutottam az úton. Közel sem vagyok olyan jó kondícióban, mint maga, de nekem nagyjából egy percbe telt.

– Jó, és?

– Nos, elmondom, mit nem értek. Több szemtanú állította, hogy hallotta a lövést, maga viszont legalább egy-két perccel később bukkant fel. Mivel magyarázza ezt?

– Miért kellene megmagyaráznom?

– Mert jogos a kérdés.

Mayának a szeme sem rebbent.

– Úgy gondolja, hogy én lőttem le a férjemet?

– Maga tette?

– Nem. És tudja, mivel bizonyíthatom?

– Mivel?

– Jöjjön el velem a lőtérre!

– Mert?

– Ahogy mondta, gyakran eljárok célba lőni.

– Tudomásunk szerint.

– Akkor tudja.

– Mit tudok?

Maya előrehajolt, és egyenesen a nyomozó szemébe nézett.

– Akkor sem kellett volna három lövés ahhoz, hogy ebből a távolságból valakit megöljek, ha bekötött szemmel célzok.

Kierce ezen elmosolyodott.

– Ott a pont. És elnézést, amiért erről faggattam, mert nem gondolom, hogy maga lőtte le a férjét. Tulajdonképp gyakorlatilag bizonyítani is tudom, hogy nem maga tette.

– Ezt hogy érti?

Kierce felállt.

– Itthon tartja a fegyvereit?

– Igen.

– Megmutatná őket?

Először az alagsori biztonsági fegyverszekrényhez kísérte a nyomozót.

– Ha jól sejtem, nagy rajongója a második alkotmánykiegészítésnek – jegyezte meg Kierce.

– Nem politizálok.

– A fegyvereket viszont szereti. – A nyomozó a széfre pillantott. – Nem látok kombinációs nyitószerkezetet. Kulccsal nyitható?

– Nem. Egyedül hüvelykujjlenyomattal lehet hozzáférni a tartalmához.

– Hm, már értem. Vagyis úgy van beállítva, hogy kizárólag maga nyithassa ki.

Maya nyelt egyet.

– Most már igen.

– Ó – döbbent rá Kierce a baklövésére. – És a férje?

Maya bólintott.

– Kettejükön kívül más is hozzáférhet?

– Senki. – Maya a leolvasóra helyezte a hüvelykujját. Az ajtó hangos pukkanással kinyílt. Maya oldalra lépett.

Kierce benézett a széfbe, és elismerően füttyentett.

– Mire kell magának ez a sok fegyver?

– Egyikre sincs szükségem. Szeretek lőni. Ez a hobbim. A legtöbben nem értik, vagy nem tetszik nekik a dolog. Engem nem zavar.

– Hol van a Smith & Wesson 686-osa?

Maya a páncélszekrénybe mutatott.

– Itt.

A nyomozó szeme résnyire szűkült.

– Elvihetném magammal?

– A Smith & Wessont?

– Igen, ha nem probléma.

– Mintha azt mondta volna, nem gondolja, hogy én tettem.

– Így is van. De akár a fegyvert is kihúzhatnánk a listáról magával együtt, nem gondolja?

Maya kivette a Smith & Wessont. A legtöbb jó lövészhez hasonlóan kényszerbeteg módjára viselkedett, amikor a fegyverek tisztítására, megtöltésére vagy ürítésére került sor, ami annyit tett, hogy minden alkalommal ellenőrizte, megtöltetlen-e. Az volt.

– Adok róla elismervényt – közölte a nyomozó.

– Természetesen bírósági végzést is kérhetnék.

– Én pedig valószínűleg tudnék is szerezni egyet – felelte Kierce.

Való igaz. Maya átadta neki a fegyvert.

– Nyomozó!

– Tessék?

– Valamit elhallgat előlem.

Kierce elmosolyodott.

– Hamarosan jelentkezem.

3

Isabella, Lily dadája reggel hétkor érkezett meg.

A temetésen Isabella családja a legmegrendültebb gyászolók közé tartozott. Édesanyja, Rosa, Joe egykori nevelőnője különösen zaklatottnak mutatkozott, a zsebkendőjét markolászta, és állandóan zokogva borult a saját gyermekeire, Isabellára és Hectorra. Maya még most is fel tudta fedezni Isabella szemében az előző napi könnyek okozta halvány pirosságot.

– Sajnálom, Mrs. Burkett.

Maya többször is kérte őt, hogy tegezze, de Isabella csupán bólintott, és továbbra is magázta, Maya végül ráhagyta. Ha Isabella jobban szerette a hivatalosabb viszonyt, amikor dolgozott, ő mi jogon erőltethette volna a közvetlenséget?

– Köszönöm, Isabella!

Lily gabonapehellyel teli szájjal leugrott a konyhai székéről, és odaszaladt hozzájuk.

– Isabella!

Isabella arca felragyogott, az ölébe kapta és magához szorította a kislányt. Mayába egy pillanatra belenyilallt a dolgozó anya fájdalma: hálát érzett, amiért a kislánya és a dadája ennyire szeretik egymást, ugyanakkor cseppet sem örült annak, hogy a kislánya ennyire szereti a dadát.

Vajon megbízott Isabellában?

A válasz – amint azt előző nap kijelentette: igen, amennyire bármilyen „idegenben” képes megbízni az adott helyzetben. Természetesen Joe vette fel Isabellát. Maya nem látta ennyire egyértelműnek a dolgot. A Porter Streeten működött egy napközi Growin’ Up, vagyis „Felnőni” néven, ami Maya sejtése szerint Bruce Springsteen dala előtti tisztelgés lehetett. Egy Kitty Shum nevű („Nyugodtan szólítson Kitty óvó néninek!”) csinos, mosolygós fiatal teremtés egyszer végigvezette az ingerekben tobzódó, tiszta, elegáns, különféle színekkel festett termeken, bennük a mindenféle kamerákkal, biztonsági berendezésekkel, más mosolygós fiatal teremtésekkel és természetesen gyerekekkel, akikkel Lily játszhat majd, de Joe ragaszkodott a dadához. Emlékeztette Mayát, hogy „gyakorlatilag Isabella édesanyja nevelt fel”, amire Maya tréfásan így vágott vissza: „Biztos vagy benne, hogy ez jó referencia?” Ám mivel Maya épp hat hónapos tengerentúli bevetésre készült, nem sok szava lehetett a döntés meghozatalában – és semmi oka arra, hogy ne fogadja el.

Maya megpuszilta Lily feje búbját, és elindult a munkahelyére. Kivehetett volna még néhány napot, hogy otthon maradjon a kislányával. A pénzre határozottan nem szorult rá – még a házassági szerződés mellett is tehetős özvegynek mondhatta magát –, de a klasszikus értelemben vett anyaságot nem neki találták ki. Maya persze megpróbálta belevetni magát az „anyák világába”, a többi anyukával közös kávézós dumcsipartikba, ahol a bilire szoktatásról, a legjobb óvodákról, a babakocsik biztonságosságáról beszélgetnek, és hosszasan dicsekszenek saját gyermekük banális fejlődéséről. Maya csak ült ott és mosolygott, de a fejében Irakot idézte fel, egy bizonyos véres emléket – általában Jake Evanset, az arkansasi Fayettville-ből való tizenkilenc éves srácot, akinek az egész alsótestét letépte egy robbanás, valahogy mégis életben maradt –, és igyekezett megbékélni azzal a felfoghatatlan ténnyel, hogy ez a kávézós dumaparti ugyanazon a bolygón létezett, ahol a véráztatta csatatér.

Néha, amikor a többi anyukával volt, a rotorok zúgása töltötte be a gondolatait a borzalmas képek helyett. Ironikus, hogy az efféle túltolt, soha meg nem hátráló szülői magatartást „helikopterezésnek” hívták.

Egyszerűen fogalmuk sem volt semmiről.

Maya felmérte a környezetét, miközben a bejárójukon álló kocsija felé tartott, olyan helyeket keresett a szemével, ahol az ellenség elrejtőzhet, vagy ahonnan lerohanhatja őt. Erre egészen egyszerű magyarázat volt: a szokás nagy úr. Aki egyszer katonaként szolgált, mindig katona marad.

Ellenségnek semmi jele, se képzeletbelinek, se valósnak.

Maya tisztában volt vele, hogy valamiféle tankönyvi mentális zavarban szenvedett az odaát történtek miatt, de az az igazság, hogy sebek nélkül senki sem tért vissza. Számára a betegség inkább megvilágosodásként hatott. Most már értette a világot. Mások nem.

A seregben Maya harci helikoptereket vezetett, gyakran fedezéket biztosított, és megtisztította a terepet az előrenyomuló földi egységek előtt. Még Fort Campbellben kezdett el UH-60-as Black Hawkokkal repülni, mielőtt elegendő gyakorlatot szerzett pilótaként, hogy jelentkezhessen a Közel-Keleten harcoló 160. különleges műveleti repülőezredbe (SOAR-ba). A katonák rendszerint „madarakként” emlegették a helikoptereket, amivel nem volt semmi baj, egy civil szájából viszont ugyanez sértőnek hatott. Maya úgy tervezte, hogy a seregben marad, valószínűleg élete végéig, de miután a CoreyALeleplező honlap közzétette azt a videót, a terve egy csapásra füstbe ment, mintha Jake Evanshez hasonlóan az is házilag készített robbanószerkezetre futott volna.

A mai repülőleckékre egy Cessna 172 fedélzetén került volna sor, egy egymotoros négyülésesen, amely véletlenül minden idők legsikeresebb repülőgépe. A képzés végső soron arról szól, hogy a tanuló minél több időt töltsön a levegőben. Maya munkája gyakran a „nézz és figyelj” módszerben merült ki tényleges oktatás helyett.

A repülés, vagy legalábbis, amikor egy gép pilótafülkéjében lehetett, valóságos meditációval ért fel Maya számára. Érezte, ahogy vállának csomókba feszülő izmai ellazulnak. Igaz, nem nyújtotta azt a fordulatszámot és – legyünk őszinték – azt a borzongató izgalmat, mint amikor Bagdad fölött repült egy UH-60 Black Hawkkal, vagy amikor első női pilótaként emelt a magasba egy Boeing MH-6 Little Bird nehézfegyverzetű helikoptert. Senki sem vallotta be, mennyire borzalmasan felpörög a bevetések során, az adrenalinlöket pedig a narkotikumok hatásához hasonlítható. Nem tűnt helyénvalónak „élvezni” a harcot, érezni a bizsergést, rádöbbenni, hogy az életben semmi sem érhet ennek a közelébe. Ezt a szörnyű titkot kellett magukban tartaniuk. Igen, a háború rettenetes, és egyetlen emberi lénynek sem szabadna megtapasztalnia. Maya az életét is feláldozta volna azért, hogy Lilyre még az árnyéka se vetülhessen. A kimondatlan igazság azonban az volt, hogy a lelkük mélyén ezek az emberek bolondultak a veszélyért. Ezt nem lehetett elfogadni. Nem tetszett, amit elárul róluk. Ha valaki élvezi ezt, akkor öröklötten erőszakos, vagy hiányzik belőle az empátia, vagy valami hasonló sületlenség. Ugyanakkor volt valami függőséget kiváltó a félelemben. Odahaza mindenkinek viszonylag nyugodt, békés, eseménytelen az élete. Aztán átmegy oda, és halálos rettegésben él, majd haza kell térnie, és vissza kell állnia a nyugodt, békés eseménytelen hétköznapokra. Az emberi lények azonban nem így működnek.

Amikor felszállt egy tanulóval, Maya mindig a szekrényében hagyta a mobilját, mert nem akarta, hogy bármi megzavarja. Vészhelyzetben valaki felszólna neki a rádión. De amikor ebédszünetben megnézte az üzeneteit, furcsa SMS-t talált, amit az unokaöccse, Daniel küldött.

Alexa nem szeretné, ha elmennél a focimeccsre.

Maya felhívta. Daniel az első csengésre felvette.

– Halló? – mondta.

– Mi a baj?

Amikor Maya megkocogtatta Alexa fociedzőjének vállát, a nagydarab férfi olyan hirtelen fordult hátra, hogy a nyakában lógó síp kis híján Maya arcába csapódott.

– Mi van? – üvöltötte.

Az edző – Philnek hívták, ellenszenves lánya, Patty pedig mindenkibe belekötött – a meccs kezdete óta gyakorlatilag folyamatosan ordibált, fel-alá járkált, és hisztizett. Maya nem egy kiképző őrmestert ismert, akik edzett újoncokkal szemben is túlzottnak tartották volna a viselkedését, nemhogy tizenkét éves lányok esetében.

– Maya Stern vagyok.

– Ó, tudom, ki maga, de… – Phil mester teátrálisan a pálya felé intett – …épp egy mérkőzés kellős közepén járunk. Ezt tiszteletben kellene tartania, katona.

Katona?

– Csak egy gyors kérdésem lenne magához.

– Nincs időm kérdésekre. Keressen meg a mérkőzés után! A nézőknek a pálya túloldalán a helye.

– A liga szabályzata szerint?

– Pontosan.

Phil mester azzal próbálta lerázni magáról Mayát, hogy széles hátát fordította felé. Maya nem mozdult.

– A második félidőben járunk – jegyezte meg Maya.

– Mi van?

– A liga szabályzata kiköti, hogy a meccs felét minden lánynak végig kell játszania – válaszolta Maya. – A második félidőben járunk. Három lány még nem lépett pályára. Még ha most rögtön becserélné is őket, az sem a meccse fele lesz.

Phil mester nadrágja valószínűleg jól illett rá úgy tíz-tizenöt kilóval ezelőtt. A galléros piros póló a folyóírással ráhímzett „Edző” felirattal hurkabélnek is elment volna, annyira passzentosan szorult rá. Kiöregedett sportolónak tűnt, aki teljesen elhanyagolta magát, és Maya úgy sejtette, valószínűleg pontosan így állhatott a helyzet. Nagy és félelmetes volt, hatalmas termete minden bizonnyal megrémítette az embereket.

Phil edző továbbra is Mayának háttal, a szája sarkából bökte oda neki: – Csak hogy tudja: a bajnokság elődöntői zajlanak.

– Tudom.

– Egyetlen árva góllal vezetünk.

– Átböngésztem a liga szabályzatát – felelte Maya. – Nem találtam benne kivételt a félmeccses szabályra. Ráadásul a negyeddöntőkben sem küldte pályára az összes játékosát.

A férfi odafordult felé, és egyenesen Maya szemébe nézett. Megigazította sapkája peremét, és belépett Maya személyes terébe. Maya nem hátrált. Az első félidő alatt, miközben a többi szülővel ült, és nézte, ahogy a pasas szakadatlanul szidja a lányokat meg a bírókat, az edző kétszer is földhöz vágta a sapkáját. Mint egy kétéves kisgyerek hisztiroham közben.

– Be se kerültünk volna az elődöntőbe – szűrte ki a foga között Phil mester, mint aki üvegszilánkokat köpköd –, ha játszatom azokat a lányokat a legutóbbi meccsen.

– Vagyis veszített volna, ha betartja a szabályokat?

Patty, a mester kislánya ezen halkan felkacagott.

– Vagyis szarok.

– Jól van, Patty, ennyi elég. Menj be Amanda helyére!

Patty önelégült vigyorral megindult a jegyzőkönyvvezető asztala felé.

– A lánya – folytatta Maya.

– Mi van vele?

– Folyton piszkálja a többi lányt.

Az edző elfintorodott.

– Ezt a maga Alice-e mondta magának?

– Alexa – javította ki Maya. – És nem.

Daniel árulta el neki.

Az edző annyira közel hajolt hozzá, hogy Maya megérezte leheletén a tonhalsaláta szagát.

– Nézze, katona…

– Katona?

– Katona, nem igaz? Vagy csak volt? – Az edző elvigyorodott. – Azt rebesgetik, hogy maga is megszegte kicsit a szabályokat, nemde?

Maya ökölbe szorította, majd ellazította az ujjait.

– Leszerelt katonaként meg kellene értenie – folytatta az edző –, különösebb magyarázkodás nélkül is.

– Miből gondolja?

Phil mester rántott egyet a nadrágján.

– Ez itt… – a pályára mutatott – …az én csataterem. Én vagyok a tábornok, ők pedig az én katonáim. Maga sem ültetne valami agyamputált nyulat az F-16 pilótaülésébe, igaz?

Maya ténylegesen érezte, ahogy a vér felforr az ereiben.

– Csak hogy tisztázzunk valamit – mondta, és valahogy sikerült nyugalmat erőltetnie a hangjára –, ezt a focimeccset azokhoz a háborúkhoz akarja hasonlítani, amelyeket a katonáink Afganisztánban és Irakban vívnak?

– Maga nem látja?

Szorít, ellazít, szorít, ellazít, szorít, ellazít. Lélegezz szép egyenletesen!

– Ez itt sport – jelentette ki Phil mester, és megint a pálya felé intett. – Komoly versenysport… és igen, kissé olyan, mint a háború. Nem babusgathatom a lányokat. Már nem ötödikbe járnak, ahol minden csupa szivárvány és kedvesség. Hanem hatodikosok. Ez a való világ. Kezdi kapizsgálni?

– A honlapon szereplő ligaszabályzat…

Az edző előrehajolt, sapkájának napellenzője Maya homlokához ért.

– Átkozottul nem érdekel, mi van a honlapon. Ha sérelmez valamit, tegyen hivatalosan panaszt a futballbizottságnál!

– Aminek történetesen maga az elnöke.

Phil edző szája széles mosolyra húzódott.

– Most a lányaimat kell irányítanom. Szóval pápá. – Az ujjaival intett neki, és komótosan visszafordult a pálya felé.

– Jobban tenné, ha nem fordítana hátat nekem – fortyant fel Maya.

– Mert mit fog tenni?

Semmit sem szabadna. Maya jól tudta ezt. Hagynia kellene az egészet. Nem szabadna rontania Alexa helyzetén.

Szorít, ellazít, szorít…

De hiába, hogy Maya fejében efféle magasztos gondolatok keringtek, a keze másképp vélekedett. Maya villámgyors mozdulattal lehajolt, megragadta az edző nadrágját, és – azon imádkozva, hogy a pasas alsót viseljen –, egészen a bokájáig lehúzta azt.

Gyors egymásutánban több dolog történt.

A lelátó elhűlve, egy emberként levegőért kapott. A fehér fecskében virító edző ugyanolyan villámgyors mozdulattal lehajolt, és megpróbálta felrántani magára a nadrágot, közben azonban elbotlott és a földre bukott.

Ekkor tört ki a nevetés.

Maya kivárt.

Phil mester villámgyorsan felugrott, felhúzta a nadrágját, és meglódult Maya felé. A düh és megszégyenítettség úgy vöröslött fel az arcán, akár egy utcalány lámpája.

– Retkes ribanc!

Maya csendben felkészült az összecsapásra, de nem moccant.

Phil mester maga elé kapta az öklét.

– Csak tessék! – mondta Maya. – Adjon ürügyet, hogy leteperjem!

Az edző megtorpant, Maya szemébe nézett, megpillantott valamit a tekintetében, aztán leengedte a kezét.

– Eh, ennyit nem ér meg.

Elég! – gondolta magában Maya.

Maya már kezdte bánni, amit tett, hiszen helytelenül arra tanította az unokahúgát, hogy az erőszak a megfelelő válasz. Neki mindenkinél jobban kellett volna tudnia, hogy nem így van. De amikor odapillantott Alexára, azt várva, hogy csöndes unokahúga rémülten és megalázottan áll, ehelyett mosolyt vett észre a kislány arcán. Nem az edző megszégyenítése miatti elégedettség vagy akár öröm miatt mosolygott. A mosoly másról árulkodott.

Most már tudja – állapította meg magában Maya.

Maya a seregben tanulta meg ezt, de nyilván a civil életre is igaz volt. A bajtársainknak tudniuk kell, hogy számíthatnak ránk. Ez volt az első lecke, a legfontosabb szabály, minden másnál fontosabb. Ha az ellenség rád támad, azzal engem is megtámad.

Maya talán túlreagálta a dolgot, talán nem, de akárhogy is, Alexa most már tudja, hogy bármi történjék is, a nagynénje mellette áll majd és küzdeni fog érte.

Daniel tüstént megindult felé, amikor összebalhéztak, hogy tőle telhetően valahogyan segítsen. Ő is odabiccentett Mayának. Ő is megértette.

Az édesanyjuk meghalt. Az apjuk folyton ivott.

Mayára viszont mindig számíthattak.

Maya kiszúrta a kocsit, amelyik követte.

Danielt és Alexát vitte haza, és ösztönösen körbenézett, felderítette a terepet, figyelt, nem lát-e bármi oda nem illőt, amikor a visszapillantó tükörben felfedezte a piros Buick Veranót.

Ugyanezt a Buickot látta, amikor kihajtott a focipálya parkolójából. Lehet, hogy felesleges az aggodalom. Valószínűleg az. Shane mesélt neki a katonák hatodik érzékéről, hogy néha valahogy tudták, egyszerűen tudták, mi a helyzet. Ez persze baromság. Maya csak addig volt vevő erre a badarságra, amíg mindannyiukra iszonyatosan rá nem cáfolt az élet.

– Maya néni!

Alexa szólalt meg.

– Mondd csak, kicsim!

– Köszönöm, hogy eljöttél a meccsre.

– Élveztem. Szerintem jól játszottál.

– Á, dehogy, Pattynek igaza van. Pocsék vagyok.

Daniel felnevetett. Ahogy Alexa is.

– Ebből elég. Szeretsz focizni, nem?

– De igen, viszont ez az utolsó évem.

– Miért?

– Jövőre már nem leszek elég jó ahhoz, hogy bekerüljek a csapatba.

Maya a fejét rázta.

– Ez nem erről szól.

– Hm?

– A sport lényege elvileg az, hogy jól érezd magad, és megmozgasd a testedet.

– Komolyan így gondolod? – kérdezte Alexa.

– Komolyan.

– Maya néni!

– Tessék, Daniel.

– A Jézuskában is hiszel?

Daniel és Alexa ismét felkacagtak. Maya mosolyogva ingatta a fejét. Egy pillantást vetett a visszapillantó tükörbe.

A Buick Verano még mindig mögötte volt.

Megfordult a fejében, hogy talán Phil mester az, hogy visszavágót kérjen. A szín megegyezett – piros –, de mégsem, az a pasas valami hivalkodóan férfias sportautóval járna, vagy Hummerrel, vagy ilyesmivel.

Amikor lehúzódott Claire háza elé – hiába telt el oly sok idő a gyilkosság óta, Maya még mindig Claire házaként gondolt rá –, a piros Buick habozás nélkül elhúzott mellettük. Vagyis talán mégsem követte. Lehetséges, hogy csak egy másik környékbeli család jött haza a focimeccsről. Logikusnak hangzott.

Maya visszagondolt az első alkalomra, amikor Claire megmutatta neki és Eileennak ezt a házat. Nagyjából ugyanúgy nézett ki, mint most – nyíratlan gyep, pattogzó festék, az aszfaltban apró repedések, kornyadozó virágok.

– Mi a véleményetek róla? – kérdezte akkor Claire.

– Putri.

Claire elmosolyodott.

– Pontosan, köszönöm. Hát csak figyeljetek!

Mayából hiányzott a kellő kreativitás az effélékhez. Nem látta meg a lehetőségeket. Claire ellenben igen. Ösztönösen értett ehhez. Nem kellett sokat várni rá, hogy amikor az ember megállt a ház előtt, az első két szó, mely az eszébe ötlött, a „vidám” és az „otthonos” legyen. E hely végül valahogy úgy nézett ki, akár egy boldog kisgyerek színesceruza-rajza, ahol a nap egyfolytában süt, a virágok pedig magasabbra nőnek a bejáratnál.

Mindennek mostanra nyoma sem maradt.

Eddie az ajtóban várta őket. Ő maga is mintha a ház visszhangja lett volna – Claire halála előtt még egészen másmilyennek mutatkozott, azóta megkopott és elszürkült.

– Hogy ment? – kérdezte a lányától.

– Vesztettünk – felelte Alexa.

– Sajnálom.

A kislány arcon csókolta édesapját, aztán Daniellel beszaladt a házba. Eddie egy pillanatig mintha aggályoskodott volna, aztán ellépett az ajtóból, és beengedte Mayát. A férfi piros flanelinget és farmernadrágot viselt, és Maya orrát ismét megcsapta a túlzásba vitt szájvíz szaga.

– Én is el tudtam volna menni értük – védekezett Eddie.

– Már hogy tudtál volna? – vágta rá Maya.

– Nem úgy értettem… Ittam egy pohárkával, miután megtudtam, hogy hazahozod őket.

Maya nem válaszolt. A dobozok még mindig egymásra pakolva álltak a sarokban. Claire holmija. Eddie még mindig nem vitte le az alagsorba vagy ki a garázsba. Csak porosodtak a nappaliban, mint valami tébolyult halmozó műve.

– Komolyan beszélek – erősködött Eddie. – Ha iszom, nem vezetek.

– Egy földre szállt angyal vagy, Eddie.

– Mindig ez a felsőbbrendűség.

– Aligha.

– Maya!

– Tessék?

Itt-ott még mindig szőrpamacsok borították a férfi állát és jobb arcát – pár hely kimaradt borotválkozás közben. Claire észrevette volna, szólt volna neki, ahogy arról is gondoskodott volna, hogy ne hanyagolja el ennyire a házat.

Eddie halkan folytatta.

– Amíg élt, nem ittam.

Maya nem tudott mit felelni erre, ezért inkább csendben maradt.

– Mármint hébe-hóba ledöntöttem egy pohárkával, de…

– Tudom, mit akarsz mondani ezzel – szakította félbe Maya. – Mindenesetre jobb, ha most megyek. Vigyázz rájuk!

– Felhívtak a városi futballszövetségtől.

– Igen?

– Úgy tűnik, ma egész látványos jelenetet rendeztél.

Maya vállat vont.

– Csak eldiskuráltam az edzővel a szabályokról.

– Ki hatalmazott fel erre?

– A fiad, Eddie. Felhívott, hogy segítsek a lányodnak.

– És úgy gondolod, hogy segítettél?

Maya nem felelt.

– Szerinted egy Philhez hasonló seggfej egyszerűen elfelejti ezt? Szerinted nem találja meg a módját, hogyan vezesse le a haragját Alexán?

– Ajánlom neki, hogy ne tegye.

– Vagy mi lesz? – csattant fel Eddie. – Megint intézkedsz?

– Igen, Eddie. Ha ez kell hozzá. Addig én védelmezem, amíg nem tudja megvédeni önmagát.

– Azzal, hogy lehúzod az edző nadrágját?

– Azzal, ami szükséges hozzá.

– Hallod egyáltalán, miket hordasz össze?

– Abszolút. Azt mondtam, megvédem. És tudod, miért? Mert senki más nem teszi meg.

Eddie hátrakapta a fejét, mintha arcul csapták volna.

– Tűnj a fenébe a házamból!

– Jól van. – Maya megindult kifelé, megtorpant, szembefordult volt sógorával. – Ha már itt tartunk, a házad úgy néz ki, mint egy pöcegödör. Tedd rendbe!

– Azt mondtam, tűnés! És talán jobb, ha egy ideig nem is nézel be.

Maya lába a földbe gyökerezett.

– Hogy mondtad?

– Nem szeretném, ha a gyerekeim körül rontanád a levegőt.

– A tiéid…? – Maya közelebb lépett hozzá. – Ezt elmagyaráznád?

Bármiféle düh lobogott Eddie tekintetében, hirtelen szertefoszlott. Eddie nyelt egyet, elfordította a fejét, és azt felelte: – Nem érted.

– Mit nem értek?

– Valaha csatába mentél, hogy nekünk, többieknek ne kelljen. Régebben biztonságban éreztük magunkat, neked köszönhetően.

– Régebben?

– Igen.

– Nem értem – válaszolta Maya.

Eddie tekintete végre találkozott Mayáéval.

– Bárhova mész, a halál jár a nyomodban, Maya.

Maya csak állt. Valahol messze valaki bekapcsolta a televíziót. Maya távoli éljenzést hallott.

Eddie az ujjain kezdett számolni.

– A háború. Claire. Most pedig Joe.

– Engem hibáztatsz?

Eddie szóra nyitotta a száját, becsukta, újra próbálkozott.

– Talán, nem tudom, de lehetséges, hogy a halál rád talált valamelyik sivatagi koszfészekben. Vagy mindig is benned lakozott, te pedig valamiképp hagytad elszabadulni, vagy hazajött veled.

– Összevissza zagyválsz, Eddie.

– Lehet. A fenébe is, kedveltem Joe-t. Jó ember volt. És most már ő sem él. – Eddie Mayára emelte a tekintetét. – Nem szeretném, ha a szeretteim közül kerülne ki a következő.

– Te is tudod, hogy sosem hagynám, hogy bármiféle bántódása essen Danielnek vagy Alexának.

– Úgy gondolod, van hatalmad az ilyesmi felett, Maya?

Maya nem válaszolt.

– Azt sem engedted volna, hogy Claire-nek vagy Joe-nak bármiféle bántódása essen. Mégis megtörtént.

Szorít, ellazít.

– Badarságokat beszélsz, Eddie.

– Tűnj el a házamból! Tűnj el a házamból, és ne gyere vissza többé!