Palesztin

felszabadítási

teológia

Editio Plurilingua
Budapest, 2024

PALESZTIN FELSZABADÍTÁSI TEOLÓGIA

Szabíl Ökumenikus Felszabadítási
Teológiai Központ, Jeruzsálem

Naim Ateek et al.

Szerkesztette: Serdián Miklós György

ISBN 978-615-5461-05-7

epl.bud.hu.eu@gmail.com

www.ekonyv.hu

Előszó

Ennek a könyvnek első szövegét Naim Ateek írta 1994-ben, ami egyben a palesztin felszabadítási teológia kezdete.

A kiadó külön köszönetét fejezi ki a Szabíl Ökumenikus Felszabadítási Központnak a fordítási jogokért.

Az arab szavak átírását egyszerűsített formában adjuk meg, a személynevek angol megfelelője pedig a további tájékozódást segíti.

2013. szeptember

Mi a palesztin felszabadítási teológia?

A felszabadítási teológia fogalma a huszadik század derekán született meg; latin-amerikai teológusok újfajta szemlélettel kívánták Jézus Krisztus evangéliumát összefüggésbe hozni azokkal a társadalmi, politikai és gazdasági problémákkal, amelyekkel Latin-Amerikában széles tömegeknek kellett szembesülniük. A jelentősebb egyházak ebben az időben az elnyomó rendszerek igazolására és támogatására használták fel a keresztény tanítást, ezért egyes teológusok Krisztus előremutató, felszabadító és reményt adó szavai és tettei mentén közelítették meg és értelmezték a Szentírást, s így csakugyan evangéliumot – jó hírt – közvetítettek Latin-Amerika szegény és elnyomott népeinek.

Az új teológia egyik alapelve a krisztusi evangélium fontosságának hangsúlyozása volt. Újraolvasták és -értelmezték az Újszövetséget, és körvonalaztak egy olyan, új olvasatot, ami az adott helyen, időben és történelmi helyzetben fontos, tartalmas és felvillanyozó volt. Ezt a megközelítést tették magukévá később a felszabadítási teológia képviselői a világ más vidékein, s különösen Dél-Afrikában, ahol fehér és fekete teológusok egységesen fogalmazták meg az apartheid rezsim erőteljes teológiai bírálatát, rámutatva, hogy a fennálló helyzettel keresztény ember nem érthet egyet, és tétlen sem maradhat.

Palesztinában egészen sajátos, kifejezetten a helyi népesség kérdéseire válaszoló felszabadítási teológiára volt szükség; olyanra, ami figyelembe vette azt a tényt is, hogy e nép elnyomatásának is egy szerencsétlen teológiai félreértelmezés az alapja. A keresztény cionizmus nemcsak teológiai alapot és igazolást szolgáltatott a palesztinok üldözéséhez és jogfosztásához, de közvetlenül felelős azért is, hogy Izrael birtokba vehette természeti kincseiket és erőforrásaikat.

A palesztin egyháznak választ kellett adnia ezekre a kérdésekre a gazdasági és politikai elnyomatás, a jogfosztottság, az emberi jogok folyamatos megsértése és a mindennapos erőszak állapotában. Teológiai távlatokat kellett nyitnia és célt felmutatnia az elnyomatás ellen harcoló népességnek amellett, hogy teológusainak eredményesen kellett részt venniük az épp folyó ökumenikus párbeszédben is.

Ebben a helyzetben, amit teljes mélységében nemigen látnak át és értenek meg a nagy keresztény egyházak képviselői, a palesztinokra roppant feladat várt: meg kellett formálniuk és terjeszteniük egy, a jelen valóságában élő palesztin keresztények számára kézzelfogható és ígéretes, sajátos kereszténységfelfogást és evangéliumot.

A hatalmas feladattal szembesülők olyan teológiai kérdésekkel is szembe találták magukat, amelyek megválaszolása messze túlmutatott politikai és társadalmi-gazdasági helyzetük korlátain, és fontos tanulságai voltak a világ más tájain élő keresztények számára is.

A palesztin felszabadítási teológia előtt álló alapkérdések a következők voltak:

1. Isten természete – Itt, a három egyistenhívő vallás születésének helyszínén fontos volt leszögezni Isten átfogó, nem kirekesztő természetét. Egyes teológusok és vallási gyakorlatok egyértelműen kirekesztő, rasszista és hátrányosan megkülönböztető szemlélettel közelednek bizonyos vallási és embercsoportok felé. A palesztin felszabadítási teológia ezzel szemben hangsúlyozza Isten minden népre és személyre kiterjedő, elfogadó szeretetét, s a rasszizmus és bárminemű megkülönböztetés minden formáját elutasítja.

2. A kiválasztottság fogalma – A palesztin felszabadítási teológia képviselőinek számolniuk kell azzal, hogy a zsidóság Isten választott népének tekinti magát, s ez a különleges helyzet bizonyos politikai, gazdasági, társadalmi és vallási előjogokkal ruházza fel másokkal, például a palesztinai keresztényekkel szemben – akik viszont úgy tartják, hogy Krisztus nem tesz különbséget zsidók és nem zsidók között.

3. A föld fontossága – A Közel-Keleten a konfliktusok legfőbb forrása a föld. A különböző népek teológiai érveléssel igyekeznek bizonyítani a területre való kizárólagos jogosultságukat. A palesztin felszabadítási teológia tanulmányozza ezeknek az érveléseknek a teológiai megalapozottságát, és az igazságosságon alapuló teológiai és gyakorlati álláspontot javasol.

4. A nacionalizmus, a néphez tartozás tudata, az önrendelkezés és az univerzalizmus kérdései – Az a nép, amelytől megvonják az önrendelkezés jogát, és még népként való létezését is kétségbe vonják, különös fontosságot tulajdonít ezeknek a kérdéseknek. A helyzetet ebben a tekintetben nehezíti, hogy sok palesztin nincs tisztában a szűk látókörű, soviniszta nacionalizmus veszélyeivel.

5. A társadalmi igazságosság kérdése – A palesztin felszabadítási teológia a társadalmi igazságosság számos vonatkozását elemzi, így a gazdasági igazságosság, az alapvető emberi jogok, a nők jogai és a környezetvédelem kérdéseit.

6. Az ökumenizmussal, a különböző hitvallásokkal, az egyházak hierarchiájával és a hívők tömegeivel kapcsolatos kérdések

7. A háború és a béke, az erőszakmentesség – A palesztin felszabadítási teológia nap mint nap szembesülni kénytelen egy idegen megszállás alatt álló ország életével; a lerombolt otthonok, elrabolt földek, börtönbe zárt vagy meggyilkolt gyermekek és megszüntetett, felszámolt intézmények valóságával. Ahogy napról napra közelebbinek tűnik a béke, a palesztinai keresztények a hitben keresik és találják meg a bátorság és erő forrását, s egy jobb jövő látomását.

Ez tehát a felszabadítási teológia feladata. A teológusok azt az alaptételt tartják szem előtt, hogy ha a teljes evangéliumot hirdetjük, de épp azt a parányi részét hagyjuk el, amely rész az adott időben és helyen fontos lenne azoknak, akikhez szólunk, akkor egyáltalán nem hirdetjük az evangéliumot. Ennek értelmében a palesztin felszabadítási teológiának az a kötelessége, hogy Palesztina és a palesztinok szempontjából is annak teljességében és csorbítatlanul hirdesse az evangéliumot. Nem többet, de nem is kevesebbet.

A hebroni mészárlás teológiai elemzése

1994. február 25-ének hajnalán, a muszlimok szent hónapja, a ramadán harmadik hetének kezdetén egy Kirjat Arba-i telepes, bizonyos Baruch Goldstein felöltötte tartalékos tiszti egyenruháját, magához vette Galil géppisztolyát és néhány teli tárat, akadálytalanul áthaladt az Ibrahim-mecsetet őrző katonák gyűrűjén, és tüzet nyitott az odabent imádkozókra. Huszonkilenc (más források szerint több mint negyven) embert ölt meg, a sebesültek száma jóval magasabb volt.

A palesztin közösség döbbenettel, hitetlenkedve és mérhetetlen haraggal fogadta a hírt. Az egész lakosság spontán sztrájkba lépett; minden üzlet, vállalkozás és hivatal bezárt. Jeruzsálem Óvárosában, a Jordán folyó nyugati partja mentén és a Gázai övezetben kövekkel dobálták meg a katonákat. Az arab népesség körében gyorsan terjedt a felháborodás, és igen hamar bekövetkezett a reakció. Soha nem látott arányú tüntetések kezdődtek a nagyobb városokban és településeken.

Gyorsan reagált a hadsereg is. Kijárási tilalmat vezettek be; a Nyugati Partot és a Gázai övezetet lezárták. A palesztinok nem juthattak el a munkahelyükre, az iskolákba, és nem tudták beszerezni az alapvető élelmiszereket. A haláleseteket is okozó erőszakos cselekmények folytatódtak.

A mészárlás teológiai megközelítése során három elemi félreértés válik nyilvánvalóvá. Az első egy alapvetően hibás istenfelfogás. Egyes zsidó vallási szélsőségesek egy kizárólagosan zsidó istenben hisznek, és az Ószövetség egyes részeit igen szűklátókörűen értelmezve úgy vélik, hogy a palesztinok legyilkolásával ennek az istennek tetsző dolgot cselekszenek. Baruch Goldstein nyilvánvalóan ilyen teológiai tévedés áldozata volt, amikor Isten nevében gyilkolni indult. A súlyosan hibás felfogás jól kitapintható volt egy interjúban, amit egy amerikai dokumentumfilmes készített vele a Kirjat Arba-i mészárlás előtti hónapban. A The Jerusalem Post 1994. február 27-i száma szemelvényeket közöl más New York-i lapokban megjelent interjúkból. Megvan az ideje az ölésnek, és megvan az ideje a gyógyításnak (Préd 3,3) – mondta Goldstein egy ízben a kérdezőnek; máskor náciknak nevezte az arabokat, és kijelentette, hogy lehetetlen együtt élni velük. A cikk hangsúlyozza: Goldstein az egész beszélgetés alatt mélységesen vallásos embernek mutatkozott; olyannak, aki bizonyos abban, hogy Isten akaratát teljesíti. A szemelvények a férfi további két teológiai tévedését is leleplezik.

Baruch Goldsteinnek hibás teológiai elképzelései voltak az emberről, az emberiségről is. Úgy tartotta, hogy embertársai kizárólag a vele azonos etnikai, faji és vallási csoportba tartozók, vagyis a körülütte élő zsidók. Emberiségfogalma nem terjedt ki a palesztinokra, akik véleménye szerint méltatlanok voltak arra, hogy éljenek – vagyis hibás teológiai nézeteket vallott felebarátaival kapcsolatosan is.

Végül: Baruch Goldstein hibásan értelmezte a szabadság és a demokrácia fogalmát. Az Amerikai Egyesült Államokban, a világ legelkötelezettebben demokratikus orszgában nőtt fel, de nem tudta elfogadni a sajátjától eltérő gondolkodású embereket. Szabadságteológiája téves volt. Képtelen volt tudomásul venni, hogy másoknak, s kivált, hogy a palesztinoknak is vannak jogai és vannak szabadságjogai; erre a felvetésre csak azzal tudott válaszolni, hogy kétségbe vonta még az élethez való jogukat is.

Ez a három teológiai félreértés: Isten, az emberiség, valamint a szabadság és demokrácia fogalmának téves értelmezése az oka Goldstein és a hozzá hasonló zsidó, keresztény vagy muszlim szélsőségesek tragédiájának.

A szörnyű esetnek voltak nyíltan erőszakos következményei is. A Hamász bejelentette, hogy emberei öngyilkos merényleteket fognak elkövetni izraeliek ellen, és 1994. április hatodikán végre is hajtottak egy támadást Áfula városban, ahol hét izraeli vesztette életét. Pár nappal később, április tizennegyedikén Hadarában további öt izraeli halt meg egy hasonló támadásban. Az erőszakhullám tovább gyűrűzik, és jelenleg semmi sem utal arra, hogy csillapulna.

A vallási fanatizmus rendkívül veszedelmes; tarthatjuk akár külön, önálló vallásnak is. Az ilyen gondolkodású embereknek egyformán hibás elképzeléseik vannak Istenről, az emberiségről és a szabadságról. A szélsőségesség tartalmában és jellegében is kirekesztő; vakbuzgósághoz és elidegenedéshez vezet. Soha nem hozhat békét és kiengesztelődést, mert igazságérzete torz és egyoldalú. Soha nem vezethet el az igazságossághoz, mert az igazságosság végső soron nem más, mint Isten, felebarátaink és a szabadság tisztelete és szeretete.

Heródes és a csillag

Máté evangéliumának második részében elbeszélt születéstörténet tartalmaz minden olyan emberi mozzanatot, melynek révén a karácsony fontos politikai tartalmú esemény lehet az izraeli és a palesztin nép életében. A főszereplők itt élnek körülöttünk ma is. Vannak heródeseink és főpapjaink, és itt van ma is a jeruzsálemi nép. Vannak a régi napkeleti bölcsekhez hasonló mai bölcsek, akik messzi országokból jönnek el, és keresik a béketeremtő „királyt”. Minden alkalommal, amikor egy amerikai elnök vagy politikus (a szerk.) képében megérkeznek, Jeruzsálem újra és újra felbolydul, akárcsak valaha: Amikor ezt Heródes király meghallotta, nyugtalanság fogta el, és vele együtt egész Jeruzsálemet. (Mt 2,3) Az utcákat a közbiztonság érdekében eltorlaszolják, a forgalmi dugók lehetetlenné teszik a közlekedést, az emberek idegesek és lobbanékonyak lesznek. A napkeleti bölcsek jönnek és mennek, de Jeruzsálem – és vele együtt az egész ország – továbbra is elkeseredetten kiált békességért.

Jeruzsálem lakosai tisztában vannak azzal, hogy Heródes ma is közöttük él a kormányzati és katonai vezetők képében; azokéban, akik népük javát, de nem minden nép javát keresik és szolgálják; olyan katonai erő képében, amely rákényszeríti akaratát az emberekre, de az igazságosság megvalósítására nem törekszik.

Ugyanakkor azonban vannak vallási vezetőink is – zsidók, keresztények és muszlimok. Néhányuk betagozódik az okosan megalkotott, kormányzati támogatással működő szervezetekbe, s ezek között sokan vannak nyugati keresztények, akik önnön jószántukból vagy ügyes csábítás hatására vették fel a zablát, és lettek tagságuk révén irányíthatóak. A prófétai hangokat ezen a módon könnyűszerrel el lehet némítani. Vannak azonban másféle vallási vezetők is. Egyesek megelégszenek a határozatlansággal és tétlenséggel, míg mások – zsidók, muszlimok és keresztények – lelkesen munkálkodnak azon, hogy az igazság és igazságosság szavaival terjesszék a prófétai üzenetet.

A szentföldi keresztény közösség közelmúltban kelt nyilatkozatával megpróbálja felhívni a figyelmet arra, hogy mekkora jelentősége van a keresztények számára Jeruzsálemnek, hogy jelenleg milyen felháborító módon sértik meg a város státusát, és hogy lakóinak mekkora nehézségekkel kell szembenézniük. A helyi keresztények azt tapasztalják, hogy míg a zsidó közösség történelmi és vallási okokra hivatkozva elismerten és sikerrel formál jogot Jeruzsálemre, a muszlimok és a keresztények hasonló igényeit rendszerint elutasítják, vagy a legjobb esetben is a kisebbítésükre, tompításukra törekszenek. Sokan közülünk úgy érzik, hogy ezen a földön szándékosan mellőzik és szorítják ki a keresztényeket, ennélfogva rendkívüli fontosságot tulajdonítunk annak, hogy oktassuk és tájékoztassuk az embereket Jeruzsálem – és voltaképpen az egész térség – valódi szerepéről és fontosságáról – nem csak a helybéli keresztények, de a világ minden táján élő milliárdnyi keresztény számára is. Fájdalom, e világban még ma is a heródesek kezében van a politikai és a katonai hatalom, így ők tartják láncon az emberek testét és lelkét; ők terelgetik az események folyását, tetszésük szerint tolnak félre, löknek pályán kívülre bárkit – abban az ábrándban élnek, hogy kényükre-kedvükre irányítják az emberiség történelmét.

A bibliai szabadítástörténet arra tanít bennünket, hogy a végső szó soha nem Heródesé, hanem egyedül Istené. A heródesek csalhatnak, hazudhatnak, fondorkodhatnak, rombolhatnak; még gyilkolhatnak is, az igazi válaszok azonban nem az ő politikai rendszerükben vagy katonai erejükben rejtőznek. E zűrzavaros világban Isten békét hozó válasza egy új gyermek születése, s alapja az a megújult felismerés, hogy a végső és legmagasabb hatalom egyedül Istené – akik az Úrban reménykednek, azok öröklik a földet! (Zsolt 37,9) A béke Isten ajándéka azoknak, akik elismerik az Ő mindenekfölöttiségét – Az alázatosak öröklik a földet és teljes békességet élveznek; Akiket megáld az Úr, öröklik a földet; Az igazak öröklik a földet és ott laknak mindvégig; Reménykedj az Úrban, maradj az ő útján! Ő felmagasztal és öröklöd a földet… (Zsolt 37,11.22.29.34); Boldogok a szelídek, mert ők öröklik a földet (Mt 5,5); Dicsőség a magasságban Istennek, és a földön békesség, és az emberekhez jóakarat (Lk 2,14).

A napkeleti bölcsek inkább hittek egy csillagnak, mint a meggyőző álokoskodásnak, a diplomáciának vagy Heródes hatalmának – és helyesen tették. Nem bíztak meg semmiben, ami hamis volt és fondorlatos. A csillagot követték, s az elvezette őket Betlehembe, ahol Isten új békekezdeményezése várta őket. A bölcsek ezután megváltoztatták tervezett útirányukat – Mivel azonban kijelentést kaptak álomban, hogy ne menjenek vissza Heródeshez, más úton tértek vissza hazájukba. (Mt 2,12)

A mai bölcseknek is illene ellátogatniuk Betlehembe, de utazásuk általában Jeruzsálemben véget ér. Abban a tévhitben érkeznek, hogy a békeválaszokat a jeruzsálemi heródesekkel kell megtalálniuk, s nem ismerik fel, hogy a valódi válaszokat abban kellene keresniük, amit a betlehemi gyermek jelent, ajánl és képvisel: az alázatosságban, az őszinteségben, mások szeretetében, a megbocsátásban és az önfeláldozásban.

A mai Jeruzsálem népességének része vagyunk. A betlehemi gyermek lelke átszellemít, üzenete tettre sarkall bennünket, és alázattal szegődünk az Ő nyomába. Megpróbáljuk közvetíteni az Ő üzenetét és folytatni az Őáltala megkezdett prófétai küldetést. Siratjuk Jeruzsálem jólétét és boldogságát, mert ez a város már nem tudja, miben, s hol kell őket keresnie – Bár felismerted volna ezen a napon te is a békességre vezető utat! De most már el van rejtve a szemeid elől (Lk 19,42).

Boldogtalanok vagyunk, valahányszor megölnek valakit, mert minden gyilkosság ember voltunkban alacsonyít le valamennyiünket. Felismerjük azonban, hogy amíg létezik igazságtalanság, addig lesz erőszak, lesznek gyilkosságok, és nem jöhet létre tartós béke sem, s ezért felemeljük hangunkat és világosan, érthetően mondjuk ki üzenetünket: a béke alapja egyedül az igazságosság lehet.