Laura Baldini

A TANÍTÓNŐ

A mű eredeti címe: Lehrerin einer neuen Zeit

Copyright © Piper Verlag GmbH, München 2020

This edition is published by arrangement with Piper Verlag GmbH

Fordította: Győri László

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A kiadó engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet.

A nevek, szereplők, helyszínek és események

a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel

vagy helyszínekkel csak

a véletlen műve.

Megjelent 2021-ben a Central Kiadói Csoport gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

www.animuscentral.hu

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

ISBN 978-963-324-893-5 (papír)

ISBN 978-963-324-894-2 (epub)

A kiadó könyveit megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban

Elmegyógyintézet, Ostia, Róma mellett, 1894

A Chiesa Sant’Aurea harangjai az esti misére hívtak. Mély, fémes hangjuk visszhangzott a házak között, és a vastag falakon át behatolt a régi épületbe is, amely annak előtte sokáig kolostorként szolgált. Volt a zúgásukban valami meghitt, megnyugtató. A harangszó a szabad élet és az önfeledt játék halovány emlékét ébresztette a fiúcskában. Egy udvar derengett fel, amelyben gyerekek szaladgálnak, kergetik a tyúkokat. A napfényben úszó műhely és a frissen gyalult fa illata. Ám amint a harang hangja elhalt, a múltat előidéző kedves képek is szertefoszlottak.

Luigit már megint bezárták. Most ott kuporgott a sivár, szűk cellában, amelynek teljes bútorzata egy vaságy volt, rajta kemény matraccal. Odafent, az ég a kis ablak négyszögében már sötétkékben játszott, jelezve, hogy hamarosan lemegy a nap. Luigi nem emlékezett, miért van itt már megint. Az, hogy bezárták, talán a szürke falon vádlón éktelenkedő, rozsdabarna folttal függhetett össze. A folt valami állatra emlékeztette, a nevét már nem tudta, ahogy sorra felejtett el minden mást is, a képeket és neveket, amelyeknek közük volt a múltjához. Lehetséges, hogy a vére hagyta ott azt a rozsdabarna foltot. Addig ott fog éktelenkedni, amíg egyszer majd újra nem festik a helyiséget. Ez akár évekbe is beletelhet, mert nincs rá pénz, és azok az emberek, akiket itt tartottak, a hatóság szemében annyit sem értek, mint a római szegénynegyedek utcáin kupacokban álló szemét. Az intézetben, vagy ahogy itt mondják, az Istitutóban az Ostia kikötője környékén élő őrülteket és gyengeelméjűeket, valamint a nyomorékokat helyezték el, hogy a többi embert megvédjék kiszámíthatatlan viselkedésüktől. A maga nyolc évével korántsem Luigi volt az Istituto legfiatalabb lakója. Mellette, a nagy teremben olyan gyerekek voltak, akik épp csak elkezdtek járni, de ahelyett, hogy első lépéseik fölött örvendezve, kacagva végigtotyogtak volna a helyiségen, az ágyukon ültek, és üres tekintettel bámulták a dísztelen mennyezetet.

Hogy Luigi miért nem volt köztük? Már megint megharapott valakit? Az egyik ápoló kiabált vele, veszedelmes szörnyetegnek nevezte, vadembernek, aki nem képes alávetni magát a társadalmi együttélés szabályainak. Luigi homályosan még a vér ízére is emlékezett. A saját vére lett volna? Egyetlen fegyvere a szája volt. A fogsorával védekezett a felnőttek támadásai ellen, amikor azok erős kezükkel letépték róla a ruhát, és jéghideg vízzel locsolták, hogy ne legyen olyan büdös, mint egy állat. Ez a megalázó és gyötrelmes procedúra minden héten megismétlődött. Meglehet, ezt a bűzös, szúrós anyagú zubbonyt is azért húzták rá, mert megharapott valakit. A zubbony hosszú ujjait szorosan összekötötték a hátán, Luigi szinte mozdulni sem tudott. És az a vérfolt a falon? Luigi hunyorgott. Hosszú szempillájára odaszáradtak az apró, sötét vércseppek. Jobb halántéka lüktetett. Nyilván a falnak lökték. Óvatosan lehajtotta a fejét, és végignézett magán. A zubbonya is tele volt fröcskölve vérrel. Jobb szeme fölött a bőr arcának legkisebb rezdülésére is megfeszült. Homlokán egy seb lüktetett, de nem bánta. Szinte jó barátként üdvözölte a fájdalmat: tőle tudta meg, hogy még él. A napjait végigkísérő rettenetes ürességnél minden jobb volt. Ezt az ürességet csak az ápolókkal folytatott kilátástalan harccal tudta kitölteni.

Luigi semmire sem vágyott jobban, mint hogy újra megszólaljanak a harangok, és velük visszatérjenek azok a kellemes emlékek, felidézve egy olyan élet képeit, amelyért érdemes küzdeni. De a képek minden itt töltött nappal egyre halványodtak. Luigi semmitől sem félt jobban, mint hogy eljön a pillanat, amikor teljesen eltűnnek. Amikor majd a többi gyerekhez hasonlóan ő is lemondóan, minden ellenállás nélkül megadja magát sorsának. Térdére hajtotta a fejét, és fülelt. A csönd komor volt, és fenyegető, mint egy feneketlen gödör, amely lassan elnyeli az embert. Luigi várta, hogy megkonduljon a harang, újra misére szólítsa a hívőket, őt pedig, ha csak egy röpke pillanatra is, kiragadja az üres sötétségből.

Róma, 1894 ősze

– Hol lehet a papa? – Maria idegesen járkált föl-alá az ebédlőben. Valahányszor egy kocsi közeledtét jelző zajt hallott, a magas ablaknál termett, és az utcát fürkészte.

– Mindjárt itt lesz – nyugtatgatta lányát Renilde Montessori. Fölnézett a horgolásából, éppen egy kis csipketerítőt készített, amelyet a sötéten fénylő, cseresznyefa komódra szánt, hogy minden látogató azonnal lássa, milyen ügyes és szorgos hölgy a ház asszonya.

– Apád tudja, hogy el kell kísérnie téged az egyetemre.

– Néha már azt gondolom, a papa szándékosan késik, csak hogy még jobban megnehezítse nekem a tanulást. Pedig már így is épp elég nehéz. Minden áldott nap újra és újra irigy diáktársakkal és tudatlan professzorokkal kell megküzdenem. Akik nem akarnak nőt látni megszentelt termeikben. – Maria visszatért az étkezőasztalhoz, és a legkevésbé sem elegánsan lehuppant az egyik székre. Hosszú, karcsú ujjaival türelmetlenül dobolt az asztallapon.

– Butaság. Apád mindjárt megjön. Tudja, hogy nem mehetsz egyedül az anatómiai intézetbe. Ebben az esetben nem elég, ha én ülök melletted a kocsiban, vagy akár egy másik nő. Nem szokványos gardedámfeladat, oda férfi kísérőre van szükséged. – Renilde, homlokát ráncolva, rosszalló pillantást vetett Maria kezére. – Abbahagynád a dobolást? – kérdezte szigorúan.

Maria bűntudatosan ölébe ejtette kezét. Hiába volt már huszonnégy éves, anyja jelenlétében sokszor kislánynak érezte magát, kiváltképpen amikor zabolátlan viselkedése miatt anyai rendreutasításban részesült. Miközben széles Itáliában ő az egyik első olyan nő, aki sikerrel végzi az orvosi egyetemet, ráadásul a múlt hónapban még a tekintélyes, 1000 lírával járó Rolli-ösztöndíjat is elnyerte. Ennek köszönhetően anyagilag immár messzemenően függetlenné vált szüleitől.

– Bármelyik másik szemináriumról vagy előadásról volna szó, nem számítana, ha késnék – mondta Maria. Megszokta már, hogy nőként amúgy is csak akkor léphet be az előadóterembe, amikor már minden férfi kollégája elfoglalta a helyét. Mivel későn jövők mindig akadtak, rendszeresen kint kellett várakoznia, és sosem hallotta az előadó bevezető mondatait. – De az első bonctermi órámon, ami ráadásul magánóra, roppant kellemetlen volna elkésnem. Bartolotti professzor nagyon rossz néven venné.

– Tudom, Maria. És nekem elhiheted, apád is tisztában van ezzel a körülménnyel. – Montessoriéknál napok óta másról sem volt szó. Maria egyetlen alkalmat sem hagyott ki, hogy megossza félelmeit családjával. A termet, ahol halott emberi testeket vizsgáltak, rémisztőnek látta, legszívesebben el is kerülte volna. De anatómiaórák nélkül nem adnak diplomát. Mariának tehát át kellett esnie rajtuk.

Renilde letette horgolását az asztalkára, és bátorítóan nézett a lányára.

– Most, hogy már idáig eljutottál, boldogulni fogsz az anatómiai tanulmányaiddal is. – Férjével, Alessandro Montessori pénzügyminisztériumi tisztviselővel ellentétben Renilde kezdettől fogva lelkesen fogadta lánya pályaválasztását, és feltétel nélkül támogatta abbéli szándékában, hogy Olaszország egyik legelső orvosnője váljék belőle. Leánya döntése nem érte váratlanul. Maria a hatéves elemi iskola után műszaki középiskolába járt, majd két évig természettudományos tanulmányokat folytatott. Ebből szinte logikusan következett az orvostudomány. Alessandro Montessori persze mindezt valamelyest másképp látta, Renilde azonban büszke volt a lányára. Büszkeségébe talán egy csöpp irigység is keveredett, hiszen ő maga is éles eszű asszony volt, és őt is érdekelték a természettudományok. Neki azonban sajnos nem adatott meg, hogy egyetemre járhasson. Ezt a kiváltságot a nők az új, egyesült Olasz Királyságban is csak fokozatosan vívták ki maguknak.

– Addig is, amíg vársz, igazán csinálhatnál valami hasznosat, föltűzhetnéd például rendesen a hajad – javasolta Renilde. – Önállósodott egy tincsed, ami nem csupán hanyagnak, de egyenesen frivolnak tűnik. Nem engedheted meg magadnak, hogy a szájukra vegyenek.

Maria vágott egy grimaszt. Megszokta már, hogy anyja kifogásolja a megjelenését. Renilde Montessori, született Stoppani egy nagybirtokoscsalád leányaként jött a világra Chiaravalléban, Ancona közelében. Az olaszok többségéhez hasonlóan ő is szentül meg volt győződve róla, hogy a katolikus egyház az embereknek nemcsak az egyetlen üdvözítő hitet nyújtja, de azokat a szabályokat is, amelyekhez tartaniuk kell magukat az életben. És az illendőséget a legfőbb erények közé sorolta.

Maria éppen azon volt, hogy eleget tegyen az anyai kérésnek, amikor meghallotta, hogy a földszinten nyílik a bejárati ajtó.

– Na végre! – Maria fölpattant a helyéről. Feledve a rakoncátlan hajtincset, fölkapta bőr válltáskáját, benne könyveivel, jegyzeteivel és tolltartójával, és leviharzott a lépcsőn. Hogy ne kelljen olyan sokat cipelnie, a könyveket vékony füzetekre szedte szét, és mindig csak azokat vitte magával, amelyekre éppen szüksége volt. Mihelyt levizsgázott, az egyes füzetkéket ismét könyvekké köttette be. A táskája ezzel együtt jó néhány kilót nyomott.

– Maria!

– Tessék? – fordult hátra Maria.

– Ugye vacsorára hazaérsz?

– Nem tudom.

– Flavia tegnap friss tésztát gyúrt. Zsályás-vajas tészta lesz, a kedvenced.

– Nagyon csábítóan hangzik, mama, de sajnos nem tudom, meddig kell a boncteremben maradnom.

Renilde egy pillanatra csalódottnak tűnt. Nem örült, hogy esetleg a szokásosnál tovább kell majd várnia a lányára. Az esti beszélgetések Mariával egyhangú hétköznapjai csúcspontját jelentették. Sok éve már, hogy lánya életének minden apró mozzanatáról tudott, és remélte, hogy ez a jövőben is így marad.

– Megvárlak.

– Viszontlátásra! – Maria kezével csókot dobott anyjának, majd a legkevésbé sem nőies léptekkel végigrobogott az előszobához vezető folyosón. Fölkapta hosszú szoknyáját, hogy meg ne botoljék a szegélyében. A nyakláncán függő kis aranyóra ide-oda himbálózott.

Apja az előtérben, a bejárati ajtónál állt. Aktatáskáját a cselédlány, Flavia kezébe nyomta, de a kalapját magán tartotta, sőt a kesztyűjét sem vette le, úgy fogta sétapálcáját. Alessandro Montessori tekintélyes megjelenésű férfiú volt, aki roppant mód adott is a külsejére.

– Ne rohanj, még a végén a saját lábadban fogsz elbotlani – jegyezte meg rosszallóan.

Maria örült, hogy apja újra beszél vele. Amikor jó két évvel azelőtt bejelentette, hogy orvos akar lenni, Montessori sokáig szóba se állt vele, Maria hiába kérte ki a véleményét, következetesen levegőnek nézte őt. A közös étkezések kínszenvedést jelentettek. Szerencsére ezen már túl voltak, amiben két fontos esemény is közrejátszott. Az egyik a Rolli-ösztöndíj, a másik pedig az a megtiszteltetés, ami Mariát a Villa Borghesében rendezett virágünnepen érte. Rá esett a választás, hogy az egyetem nevében zászlóval és virágcsokorral köszöntse Margit királynét. Ezután a lapokban megjelent a királynéval közös fényképe. A riporterek pedig a királyné szépségén kívül a fiatal orvostanhallgató-nő báját és eleganciáját is magasztalták.

Ám – jóllehet Alessandro végre megint büszke lehetett a lányára – azok az idők, amikor feltétlen, meleg szeretettel csüngött Marián, nyilvánvalóan egyszer s mindenkorra a múlt ködébe vesztek. Túlságosan nagy volt a csalódása, amiért lánya az ő akarata ellenére az orvosi hivatás mellett döntött. Maria azonban túltette magát ezen.

– Egy óra múlva már az anatómiateremben kell lennem – mondta izgatottan.

– Az aztán végképp nem fiatal lányoknak való hely – dörmögte apja.

– Köszönöm, hogy elkísérsz – felelte higgadtan Maria.

Apja válasz helyett kinyitotta a lakás ajtaját, és előreengedte lányát. Maria elvette Flavia kezéből vékony porköpenyét. A cselédlány egy éve került Montessoriékhoz. Elődje, Silvia hajadon létére teherbe esett, úgyhogy még aznap, ahogy meggyónta állapotát, elküldték a háztól. Renilde Montessori a legkisebb erkölcsi botlást sem tűrte. Amilyen haladónak mutatkozott lánya tanulmányait illetően, olyan konzervatív nézeteket vallott a férfi és nő közötti kapcsolatról. Maria nem bújt bele a köpenyébe, csak lazán a vállára vetette. Nem fázott. Éppen ellenkezőleg, az izgalomtól apró izzadságcseppek gyöngyöztek a halántékán. Szíve szaporán vert, és a megszokottnál laposabban vette a levegőt. Talán reggel valamivel lazábbra kellett volna kötnie a fűzőjét. De úgy tapasztalta, hogy megjelenésével befolyásolni tudja férfi kollégái tekintetét. Minél szűkebbre húzza derekán a fűzőt, és minél jobban kiemeli nőiességét, az ellenséges férfipillantások annál gyorsabban változnak hódolatteljessé, miközben végighalad az egyetem hosszú, sötét folyosóin. Maria gyorsan kilépett a lépcsőházba, és apja előtt lement a széles, kanyargós lépcsőn a földszintre. A ház előtt zárt, sötét kocsi várakozott. Alessandro Montessori ezzel érkezett haza az imént a pénzügyminisztériumból, ahol főrevizorként dolgozott. Többnyire a Tevere partján sétált haza a munkából. A tény, hogy kocsit hívott, a lány szemében azt bizonyította, hogy apja nem akarta fölöslegesen megvárakoztatni, ami hálával töltötte el Mariát.

A kocsis megpillantotta a lányt, egy ugrással lent termett a bakról, és előzékeny mozdulattal kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Grazie mille![1] – Maria kecsesen beszállt. Apja vele szemben, menetirányban foglalt helyet a piros kárpittal bevont padon. Alighogy leültek, a kocsi hirtelen mozgásba lendült, és zörögve tovarobogott az egyenetlen kövezeten.

Az 1303-ban a pápa által alapított La Sapienza Egyetem még mindig a Vatikán közelében állt. Időközben állami egyetem lett, és négy fakultásra oszlott: teológiaira, bölcsészetire, jog- és orvostudományira. Maria és apja keresztülhajtott Rómán, és elhaladt a város jó néhány nagy látványossága előtt. Maria alighanem minden más napon élvezte volna a kocsi ablakából elé táruló látványt. Szerette a lüktető várost, amelynek minden egyes épülete a múltról mesélt, a pápák és a mindenkori világi uralkodók hatalomért vívott, szűnni nem akaró harcáról. Róma csak Olaszország egyesítése után vált modern fővárossá, amikor az efféle összecsapások már lekerültek a napirendről. A műemlékek úgy sorjáztak, mintha egy nagy, szabadtéri múzeumban volnának. Ma azonban Maria figyelmét nem kötötte le sem a Colosseum, sem a Forum Romanum, sem az Angyalvár, sem a Pantheon. A Tevere hídján átkelve egy pillantásra sem méltatta a folyót. Idegesen tördelte ölébe ejtett kezét, és aggodalmasan szemlélte rajta a vörös foltokat.

– Ezt a gyakorlatot nem kellene megcsinálnod – mondta halkan apja. – Mindenki megértené, ha félbehagynád a tanulmányaidat. Nem szégyen, ha más hivatást választasz.

– Erről szó sem lehet! – csattant fel Maria. Aztán valamivel szelídebben hozzátette: – Bármi vár is ma engem, nem adom fel. Két év múlva dotbasicsaként[2] távozom az orvosi karról.

Alessandro Montessori gondterhelten ráncolta magas homlokát. Mérges volt, egyszersmind aggódott is a lányáért.

– Nem jó az, ha egy fiatal leány halott emberek meztelen testét kaszabolja.

– Ugyan, papa! – Maria türelmetlenül égnek emelte tekintetét. – Ezt már annyiszor megbeszéltük. Miért magától értetődő, ha fiatal férfiak boncolnak halottakat, és miért olyan botrányos, ha ugyanezt egy fiatal nő teszi?

– Mert illetlen! Bele sem akarok gondolni, hogy mit fogsz látni.

Maria csak a fejét rázta, nem felelt. Unta ezt a vitát, amelyről tudta, hogy úgysem vezet sehová. Belevágni egy halott ember testébe elég hátborzongató, de mindegy, hogy a vágást férfi vagy női kéz végzi. Maria tisztában volt vele, hogy bonctermi tapasztalatait magányosan kell majd megszereznie. Állítólag férfi hallgatóktól nem lehetett elvárni, hogy nő jelenlétében meztelen testeket tanulmányozzanak. A professzorok azon a véleményen voltak, hogy az ifjú hallgatóhölgyeknek egyáltalán nem kellene meztelen testeket nézegetniük. Ám hogy mindezt férfiak jelenlétében tegyék, kimondottan obszcén dolognak tartották. Ezért Mariának előbb elméleti magánórákat kellett vennie, hogy aztán a boncteremben egyedül elvégezze a boncolási gyakorlatokat. Csak akkor mehet be a terembe, ha a többi diák már végzett a feladatával. Ha diáktársai túl soká pepecselnek, a nap is lemegy, mire Maria végre beléphet a helyiségbe.

A kocsi megállt az orvosi kar négyemeletes, világos épülete előtt. Jobb- és baloldalt óriási oszlopok között széles lépcső vezetett a bejárathoz. Maria kiszállt a kocsiból, apja követte.

– Elkísérjelek a teremig?

Maria körülnézett. Az egyetem előtti nagy téren egy lélek nem járt. Egy anya nyafogó kisfiát vonszolta át az utca túloldalára, egy inaslegény pedig egy nehéz, görbe fémdarabokkal telepakolt kézikocsival küszködött. Mariára a kutya sem figyelt. Tekintete felsiklott az épület homlokzatán. Az első emelet egyik magas ablaka mögött felismerte az egyik professzora alakját. Az látta, hogy Maria nem egyedül érkezett. Ezzel az illendőségnek eleget tettek.

– Nem, nem szükséges. Köszönöm szépen.

– Hányra jöjjek érted?

– Elég, ha tízre küldesz értem egy kocsit – felelte Maria. – Nem hiszem, hogy éjjel bárkinek is eszébe jutna ellenőrizni, te is a kocsiban ülsz-e.

– Tíz órára? – ismételte meg az apja zord hangon.

Még mielőtt tiltakozhatott volna, Maria elbúcsúzott, és felsietett a bejárathoz vezető lépcsőn.

– Sietnem kell! – szólt hátra és intett apjának.

Az épületben hűvös volt. Maria összehúzta magán a köpenyét. A vastag falaknak köszönhetően a városban szinte elviselhetetlen nyári forróság kívül maradt, és télen is kellemes volt a hőmérséklet. Tavasszal és ősszel viszont meglepően hűvös volt. A bejárattal szemben a falon hatalmas óra mutatta az időt, amitől az előtér inkább valami személytelen pályaudvari csarnokra emlékeztetett. Az óra a legkevésbé sem illett az épület helyiségeinek barokk pompájához. Az egyetemnek ez az épülete egykor püspöki palotaként szolgált. Helyhiány miatt a négy fakultást Róma legkülönbözőbb helyein álló épületekben helyezték el. Az orvostudományi kar palazzója a legelegánsabbak közé tartozott. A lépcsőkorlátok virágos kőgirlandjai, a bemélyedések pufók angyalfigurái mind az épület egykori lakóinak gazdagságáról tanúskodtak. Bár az aranyozás itt-ott már lepergett a domborművekről, sejteni lehetett, milyen impozáns fogadásokat és bálokat rendezhettek itt valaha. A keskeny, magas folyosókon ma többé-kevésbé elhivatott diákok járkáltak, és a tanulás kedvéért bevették magukat a fehérre mázolt ajtók mögé.

Maria kettesével vette az alacsony lépcsőket, úgyhogy hamar felért a félemeletre, ahol üvegablak mögött ült az intézetszolga. Maurizio ápolatlan külsejű, alacsony emberke volt, aki még a Habsburgok elleni háborúban vesztette el jobb karját. Most álló nap a kis fafülkében gubbasztott, újságot olvasott, amikor éppen nem a szalámis kenyerét majszolta, amelyet reggelenként, munkába indulás előtt a felesége csomagolt neki. Maurizio ügyet sem vetett az előtte elsiető lányra, aki ment tovább, fel, a második emeleti anatómiaterembe. Útközben két diáktársa jött szembe. Andrea Testoni és Marco Balfano, mindketten gazdag római polgárcsaládok sarjai, akikkel együtt kezdte tanulmányait. Eddig feleannyi vizsgát tettek le, mint Maria, ami kicsapongó életmódjukkal volt magyarázható. Éjszakáikat előszeretettel töltötték a város kávéházaiban és bárjaiban, és tanulás helyett estélyekre és táncmulatságokba jártak. Gőgösen lenézték Mariát, és az elmúlt két évben még csak nem is köszöntek neki. Viszont egyetlen alkalmat sem hagytak ki, ha megnehezíthették az életét. Amikor Andrea Testoni meglátta, alattomosan elvigyorodott. Aztán a nála egy fejjel magasabb Marco Balfanóhoz fordult, és hangosan megszólalt, hogy Maria is meghallja:

– Na, ma végre megleckéztetik ezt a beképzelt libát. Rég esedékes.

Balfano válaszképpen fölnevetett. Maria megszokta két diáktársa gyűlölködését, de most mégis bántotta a megjegyzés. Egyiküknek sem ártott soha. A puszta tény, hogy ő nő, elég volt, hogy a férfiak becsületükben sértve érezzék magukat. Maria lenyelte mérgét, és emelt fővel elhaladt mellettük. Hosszú szárú fűzős cipőjének sarka hangosan kopogott a padló kövein. Maria igyekezett a maga okozta zajra összpontosítani és nem meghallani kettejük gúnyos nevetését. A folyosó végén megállt. Feszülten fülelt. Az ajtó mögül hangokat vélt hallani. Diáktársai még nem fejezték be a gyakorlatot. Neki tehát várakoznia kell. Idegesen az egyik ablakhoz lépett, és a márvány ablakpárkánynak támaszkodott. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire nyílt az ajtó, és két újabb diák lépett ki a folyosóra. Rá sem hederítettek Mariára, mintha levegő lenne, szótlanul elmentek mellette. Sápadtak voltak, és megviseltek. Röviddel ezután újra nyílt az ajtó. Ezúttal Bartolotti professzor lépett ki rajta.

– Á, itt van – mondta.

Bartolotti apró termetű, szikár, hajlott hátú férfiú volt. Hegyes orrán keskeny szemüveg, amelynek fémkerete felett sötét gombszemével szigorúan mustrálta diákjait. Egyike volt azon kevés professzornak, aki jóindulattal viseltetett Maria iránt. Kezdetben nem így volt, de amikor látta, hogy a lány minden gyakorlaton pontosan megjelenik, lelkiismeretesen elvégzi feladatait, és az ajánlott olvasmányokat is tüzetesen elolvassa, megváltozott a véleménye. Bartolotti immár becsülte egyetlen női tanítványát, szembeszállt a többi tanár, mindenekelőtt dr. Sergi nézetével, és gondoskodott róla, hogy Maria – ha nem is a többi diák jelenlétében – részt vehessen az anatómiaórákon.

– Fáradjon be, Signorina Montessori, mielőtt még besötétedik. – A professzor kitárta az ajtót, és magához intette Mariát. Sötét öltönye fölött már nem makulátlanul tiszta köpenyt viselt, amelyen addigra vér és testváladékok nyomai éktelenkedtek. Maria nagyon igyekezett, hogy ne meredjen a foltokra.

Most először lépte át az anatómiaterem küszöbét. Korábban csak különböző rémtörténeteket hallott a helyiség berendezéséről, és élénk képzeletével ezekből állította össze saját képét. Tétován követte az apró termetű professzort a hosszan elnyúló terembe, amely magasabb volt a folyosónál, mennyezetét pedig motívumgazdag, színpompás freskó díszítette. Félmeztelen római istennők ültek fényűző kocsijaikban, amelyeket különös mesebeli lények húztak. Maria figyelme azonban nem a sok évszázados falfestményekre, hanem a jobb- és baloldalt a fal mellett álló, magas szekrényekre összpontosult. A polcokon különböző méretű üvegek sorakoztak. A tartályok tartalmának láttán megborzongott. Halott emberek testrészei úszkáltak bennük: ujjpercek, kezek, belső szervek, sőt az egyikben egy magzat egész teste. Mariának fölkavarodott a gyomra. A kései ebéd, amelyet néhány órával azelőtt fogyasztott el, savanykás ízzel elindult fölfelé. Az üvegeknek iszonyatos szalmiák- és enyészetszaguk volt.

– Ott hátul leteheti a kabátját, és felvehet egy köpenyt, nehogy összepiszkolódjék a ruhája. – Bartolotti professzor a terem oszlopsorral elválasztott hátsó traktusában felállított ruhafogas felé mutatott.

Maria hátrasietett, és közben gondosan ügyelt rá, hogy ne nézzen se jobbra, se balra. Vajon vállalható-e erkölcsileg, hogy halott emberek szervei örök időkre üvegekben úszkáljanak, ahelyett, hogy a sírban nyugodnának békésen. A ruhafogashoz érve felakasztotta porköpenyét, és megfogta az egyik ottani köpenyt. A szegélye nedves volt, és ragacsos. Maria elengedte, visszahőkölt. Gyorsan leakasztotta a porköpenyét, akkurátusan összehajtogatta, és nagy nehezen begyömöszölte a válltáskájába. Anyjától ezért biztosan alapos fejmosást kap majd, de még mindig jobb, ha az anyag egy kicsit meggyűrődik, mintha emberi maradványok nyomai ragadnak rá. Ujjait összecsippentve széthúzta a köpenyeket, végül kiválasztott egyet, amelyet ugyancsak vérfoltok és világosabb testváladékok pöttyöztek, de ezek legalább már rászáradtak az anyagra. Undorodva belebújt a köpenybe, majd visszatért a professzorhoz. Bartolotti odalépett az egyik asztalhoz, és meggyújtotta az ott függő petróleumlámpát. A villódzó fény rémületes árnyékokat vetett a piszkos asztallapra.

– Nem vettük magunknak a fáradságot, hogy lemossuk az asztalt, úgyis rögtön megint piszkos lesz – jegyezte meg a professzor mintegy mellékesen.

Maria csak bólintott. Azt gondolta, jobb, ha ki sem nyitja a száját – félt, hogy elhányja magát.

– Ma először szerveket fog vizsgálni – jelentette ki Bartolotti. – Belső szerveket készítettünk elő, ezeket kell tanulmányoznia. Az a cél, hogy felismerje, hol húzódnak a fontosabb véredények, és hogy miként viszonyul egy egészséges szerv nagysága és konzisztenciája a beteg szervéhez. Kérem, hogy részletesen és írásban rögzítse minden észrevételét. Később, a szemeszter során testrészeket kap tanulmányozásra. Ezeken rétegről rétegre, egészen a csontig előrehaladva, minden egyes ínt és izmot fel kell tárnia. A félév után vakon vagy álmából felkeltve is ismernie kell és meg kell tudnia nevezni az emberi test minden apró porcikáját. – A professzor rövid szünetet tartott. – E feladatok eredményétől függ a féléves osztályzata.

Maria ismét bólintott, és az asztalon lévő tálra meredt. Benne a vizet pirosra festette a vér, amit az előző diákok belemostak. Mellette egy piszkos, gyűrött törülköző hevert.

– Hozhatok tiszta vizet?

– Tessék? – Bartolotti ingerült pillantást vetett rá a szemüvege fölött.

– Szeretnék tiszta vizet tölteni az edénybe.

– Csak időfecsérlés. Késő van, haza akarok menni, a feleségem vacsorával vár.

Maria gyomra mindennemű evés gondolatától lázadozni kezdett.

– Nem marad itt velem? – Maria már leplezni sem próbálta a hangjában reszkető félelmet. A rémület úgy kúszott fel a testén, mint egy pók, míg be nem fészkelte magát a tarkóján. Felhúzta a vállát.

– Persze hogy nem, mit csinálnék itt? Nézzem, ahogy valami szeszkazán máját finom szeletekre vagdossa?

Maria elszédült. Igyekezett összeszedni magát, és egyenletesen ki- és belélegezni, hogy ne veszítse el az eszméletét. A bűz iszonyatos volt. Azon tűnődött, hogy vajon a kipárolgás nem káros-e az ő egészségére.

– Megmutatom magának, hogy kell bánni a szikével, hogy kell úgy fogni, hogy ne vágjon bele a saját kezébe, aztán majd jön az intézetszolga, és behozza a szerveket, amelyeket magának készítettünk elő. A többi a maga dolga. A könyvei itt vannak?

Maria alig hallható igent mondott.

– Pompás. Akkor lássunk munkához!

Bartolotti az asztal végén álló, vesealakú fémedényből éles eszközöket emelt ki, és sorban elhelyezte őket a mocskos asztallapon. Célratörően az első szikéért nyúlt, és ügyesen kézbe vette. Gyakorlott mozdulatokkal megmutatta, hogyan kell fogni, majd továbbadta Mariának, és azt kérte tőle, hogy utánozza a mozdulatot. Ugyanígy tett a többi eszközzel is. A különóra néhány perc múlva véget is ért.

– Hát ennyi volt – mondta elégedetten a professzor. – Szereztem magának lámpát, hogy legyen elég fény, és ne alakjuk és szaguk alapján kelljen véleményt mondania a szervekről – tette hozzá jót kuncogva saját megjegyzésén. – Alig egy óra múlva már az orráig sem fog ellátni. Megy le a nap.

Mariának reszketett a térde. Miért nincs az egész teremben egyetlen szék sem, vagy legalább egy zsámoly, amelyre leülhetne egy kicsit?

Bartolotti visszatette a fémtálba az eszközöket, és kezét a köpenyébe törölte. Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón. Még mielőtt a professzor azt mondhatta volna, hogy tessék, nyikorogva nyílt a faajtó, és belépett rajta Maurizio. Maria azon tűnődött, hogy a szolga vajon az állával nyomta-e le a kilincset, mert azzal az egy megmaradt kezével egy jókora edényt cipelt. A tartály alakja arra a formára emlékeztette, amelyet Flavia néhány hét múlva majd a hagyományos adventi kalács, a panettone sütéséhez fog használni. De ebből az edényből nem finom vanília-, mazsola-, élesztő- és citromhéjillat áradt, hanem valami bestiális bűz, amely mintha közvetlenül a pokolból jött volna. Maurizio nagy zajjal lecsapta az asztalra a tárolóedényt, amelyben a sötét, nyálkás massza a tál pereméig löttyent, majd a gondnok szó nélkül csoszogva elindult az ajtó felé.

– Maurizio addig itt vár, amíg maga be nem fejezi a munkát. Nem kell sietnie, nyugodtan tanulmányozzon végig mindent.

A szolga elmormolt néhány keresetlen szót, de ezek belevesztek sűrű, a mellét verdeső szakállába. Újra nagy dörrenéssel becsapta maga mögött az ajtót.

– Van még kérdése?

Maria feje tele volt kérdésekkel, de nem merte feltenni őket. Bartolotti türelmetlennek tűnt, elővette arany zsebóráját, és felpattintotta a tetejét. A napnál is világosabb volt, hogy haza szeretett volna menni a feleségéhez, hogy elfogyassza jól megérdemelt vacsoráját. Már bújt is ki a köpenyéből, hátravitte a terem végébe, és felakasztotta a ruhafogasra. Ahogy visszaért, látta, hogy Maria még mindig nem merte szemügyre venni az edény tartalmát.

– Van közte néhány egészen kitűnő szemléltetőanyag – mondta Bartolotti. – Kíváncsi leszek a feljegyzéseire. Rengeteget fog tanulni belőle, kedvesem.

Maria korántsem volt biztos benne, hogy a professzor jóslata beteljesül, mivel éppen azon tűnődött, mit tegyen, hogy ne ájuljon el.

– Akkor hát sok sikert kívánok! – Bartolotti indulni készült, de ekkor eszébe jutott még valami. – Kérem, ne felejtse itt a lámpát, amikor elhagyja a termet! Maurizio majd elteszi a helyére. A szétvágott szerveket pedig dobja csak bele az asztal alatti vödörbe. Majd reggel a takarítónő kiviszi.

Maria elbúcsúzott a professzortól, és mihelyt Bartolotti kilépett a teremből, megkereste az említett vödröt. Ám ahogy fölfedezte, kis híján fölsikoltott. A fedetlen vödör ugyanis tele volt különböző nagyságú és formájú húsdarabokkal. Maria az ablakhoz rohant, és mindkét szárnyát föltépte. Aztán megkapaszkodott az ablakpárkányban, és kihajolt. Mohón teleszívta tüdejét az őszi este levegőjével. Soha nem érezte még ennyire kellemesnek a lócitrom, a péknél sülő kenyér és a számtalan kéményből fölszálló füst szagát. Egy pillanatra lehunyta a szemét. A szíve vadul kalapált. Érezte, ahogy testében lüktet a vér. Amikor orrcimpáiból kiment a bűz, lassan kinyitotta a szemét, és lenézett az utcára. A hepehupás kövezeten egy bérkocsi zötyögött, amott pedig egy nő súlyos, kissé hibás paradicsommal és uborkával színültig telepakolt kosarat cipelt. Szedett-vedett ruhát viselt, és elgyötörtnek látszott. Biztosan olcsón jutott a zöldséghez. Mögötte elegáns kabátban két idősebb hölgy ballagott. Egyikük kezében összecsukott napernyővel, amely most sétapálcaként szolgált. A nők a kereszteződés után semmibe vesző, frissen lerakott járda kövein lépdeltek.

Maria irigykedve nézett a jól szituált hölgyek, de még a kopott ruhájú, meggyötört nő után is. Mit nem adna, ha cserélhetne velük! Bárhol szívesebben volna, mint ebben a teremben. Mennyivel szívesebben hurcolta volna végig a városon vödörszám a rothadó zöldséget, mint hogy az asztalon lévő edény undorító tartalmával foglalkozzon. Mi rosszat követett el, mivel érdemelte ki ezt a szörnyű büntetést? A gőgjéért kellene most lakolnia? Az a két nő az utcán elégedettnek tűnt az életével. Csevegtek és nevetgéltek. Vajon miért nem képes ő is beérni az élet apró örömeivel? Miért is vette a fejébe, hogy bebizonyítja a világnak: egy nőből éppen olyan jó orvos válhat, mint egy férfiből? Ökölbe szorította a kezét. Mert ez az igazság, mondta magában dacosan.

Az egyik mellékutcából egy lámpagyújtogató lépett ki. Hóna alatt létrával, a másik kezében kis lámpával. Odament az egyik gázlámpához, felállította a létráját, felmászott rá, és hozzálátott, hogy lángot gyújtson. A nap már alábukott, nem egészen fél óra múlva teljesen eltűnik. Maria ellépett az ablaktól, vissza a terembe. Jobb, ha munkához lát. Orrát újra megcsapta az enyészet édeskés szaga. Igyekezett laposan lélegezni, abban a reményben, hogy így kevés levegő kerül a tüdejébe. Elszántan visszatért az asztalhoz. Szerencsére Bartolotti professzor gondolt a lámpásra, és meg is gyújtotta. A teremben addigra egészen sötét volt már, csak a lámpa adott némi fényt. Villódzó lángja félelmetes árnyékokat vetett a falra, és mintha élettel töltötte volna meg az üvegeket. A deformálódott testrészek úgy festettek bennük, mintha valami bizarr táncot járnának a zavaros folyadékban. Maria kényszerítette magát, hogy ne nézzen oda. Figyelmét a rettenetes edény tartalmára összpontosította. A tetején sötét, csillogó massza. Iszonyatosan bűzlött, mint az ördög lehelete.

Maria legyőzte hányingerét, és munkához látott. A máj nyálkás volt, és hideg. Összecsippentett ujjakkal kivette az edényből, és kicsapta az asztalra, ahol az minden irányba szétterült, mintha csak el akarna menekülni Maria elől. A vesetálból kivett egy szikét, és elvégezte az első vágást. Közben egy gyermekdalt dúdolt, hogy elterelje figyelmét undoráról. Saját hangját is kísértetiesnek hallotta. Lucciola, lucciola, vien da me, ti darò il pan del re, pan del re e della regina…

Ebben a pillanatban Maria a dalbéli király és királyné minden kenyerét odaadta volna a szentjánosbogaraknak, csak hogy ne legyen egyedül. Megpróbált nem gondolni rá, mit csinál éppen. Ez a máj nem sokkal korábban még egy embernek tett jó szolgálatot, most meg itt hever egy tálban, a mocskos asztalon. Gondolj valami szépre!, intette magát Maria, de hiába.

Minden egyes művelet kínszenvedés volt, minden egyes vágás gyötrelem. Jeges veríték folyt a homlokáról, a csöppek az asztallapon koppantak. De folytatta a munkát. Amit látott, följegyezte a füzetébe. Valahányszor letette kezéből a szikét, beletörölte kezét a piszkos törülközőbe, és csak ezután vette fel a ceruzáját. Ezzel együtt úgy érezte, hogy egyszer s mindenkorra beszennyezi drága íróeszközeit. Az edényben egyre fogytak a vizsgálandó szervek. Amit már fölvagdosott, a mellette álló vödörbe dobta. Miközben dolgozott, Flavia jutott az eszébe, amint konyhakéssel fölaprítja a húst a vasárnapi ebédhez. Csakhogy Mariának nem egy disznó húsába, hanem egy halott ember májába kellett belevágnia.

Maria az utcáról beszűrődő legkisebb zajra is összerezzent. Még a nyakában hosszú láncon függő aranyóra ketyegését is természetellenesen hangosnak hallotta. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire kiürült az edény. Maria belenézett. Az alján csak valami sűrű váladék maradt. Megkönnyebbült. A piszkos törülközővel sebtiben végigtörölte az asztallapot. Aztán fogta a vizes edényt, és kivitte a folyosóra, a mosdókagylóhoz. Egyik kezével közben a lámpást tartotta. Alig várta, hogy kiönthesse az undorító lét. Úgy szaladt, hogy a folyadék kétszer is kilöttyent. Aztán vissza a boncterembe, levetette és a többi közé akasztotta a piszkos köpenyt, és sietősen távozott. Lerohant a lépcsőn a félemeletre, ahol Maurizio a fülkéjében szunyókált. Amikor fölébresztette, a férfi feltápászkodott.

– Legközelebb nem várok ilyen sokáig – morogta barátságtalanul.

Elvette Maria kezéből a lámpást, a lány kénytelen volt sötétben lebotorkálni az utolsó néhány lépcsőfokon. Szerencsére az utcai lámpák fénye a magas ablakokon át beszűrődött az előcsarnokba. Maria valósággal kirontott az épületből, és teleszívta a tüdejét friss levegővel. A gázlámpa mellett ott várakozott a bérkocsi, amelyet az apja küldött érte. Maria legszívesebben gyalog ment volna haza, de természetesen szóba se jöhetett, hogy egyedül gyalogoljon keresztül a városon. A kocsis észrevette, és lemászott a bakról. Ösztövér férfi volt, kalapját a szemébe húzva viselte, szorosan összehúzta magán a kabátot. Szemlátomást fázott.

– Már egy órája várok – mondta mogorván. – Ezt fel kell számolnom, ennyi idő alatt legalább három fuvart lebonyolíthattam volna.

Maria túlságosan kimerült volt, hogy leálljon pénzről vitatkozni a kocsissal. Fáradtan beszállt, és az ablakból figyelte, ahogy elindul a kocsi. Teljesen üresnek érezte a fejét, és csak forró vízre és illatos szappanra vágyott, hogy lemoshassa kezéről a vért. Amikor a kocsi megállt a házuk előtt, kiszállt, és zokszó nélkül kifizette az arcátlanul magas fuvardíjat. Miközben pénztárcájából leszámolta a kocsis markába a pénzt, fájdalmasan tudatosult benne, hogy az effajta esték még ismétlődni fognak. Nemsokára már nemcsak szerveket, hanem testrészeket is, és egyszer majd egész holttesteket is boncolnia kell. És mindezt, ellentétben diáktársaival, nem csoportosan, hanem egy szál magában kell megtennie.

E felismeréstől Maria maradék ereje is elpárolgott. Arcán patakokban folyt a könny, és már csak aludni vágyott. Ügyet sem vetve értetlenkedő pillantására, köszönés nélkül faképnél hagyta a kocsist. Gyors léptekkel a kapunál termett, belépett a házba, és a kanyargós lépcsőn felsietett az emeletre.

Flavia a jelek szerint már várta, mert alighogy Maria kopogott, nyílt is az ajtó.

– Jó későn jött – állapította meg Flavia. Ő is fáradtnak tűnt. Ilyenkor általában rég aludni szokott már, hiszen reggelenként neki kellett elsőként felkelnie, hogy befűtse a tűzhelyet, és elkészítse a családnak a reggelit.

– Édesanyja az ebédlőben várja.

Mariának nem sok kedve volt az anyjával társalogni. De már nem volt menekvés. Renilde meghallotta lánya hangját, és kilépett a folyosóra.

– Gyere, mert teljesen kihűl a vacsora! – hívta lányát az ebédlőbe.

– Nem vagyok éhes.

– Ne butáskodj! Egész nap nem ettél. Muszáj enned valamit.

– A köpenyét a kocsiban hagyta? – nézett Flavia Maria mögé, mintha azt feltételezné, hogy a lány ott rejtegeti a porköpenyt.

Maria fáradtan kinyitotta bőrtáskáját, és előhúzta belőle a gyűrött ruhadarabot.

– Ó! – Flavia összeráncolt homlokkal vette kézbe a köpenyt.

– Sajnálom – szabadkozott Maria. – Attól tartok, ki kell vasalnod, holnap megint szükségem lesz rá.

Flavia bólintott, de Maria látta rajta, hogy a cseléd magában szitkozódik. Ami persze érthető is volt, hiszen Maria még egy fél órát elrabolt az alvásidejéből.

Renilde Montessori még mindig az ebédlő ajtajában várakozott. A kései óra ellenére változatlanul csipkegalléros, szorosra fűzött, sötét ruhában. A haja több szarufésűvel akkurátusan föltűzve. Férje már biztosan réges-rég levette öltönyét, kényelmes házikabátjába bújt, és most a szalonban az újságja mellett, egy szivarral és egy pohárka chiantival jó hangulatban fejezi be napját.

– Ej, kislányom, gyere már! – hívta Renilde.

Maria megadóan vonszolta magát végig a folyosón.

– Csak nem sírtál? – Renilde kérdő tekintettel mustrálta lánya arcát.

– Már rendben vagyok – jelentette ki Maria. – De mielőtt bármit is ennék, meg kell mosakodnom. Bocsáss meg. – Úton a fürdőszobába szabályosan a hátán érezte Renilde aggódó tekintetét. Amennyire Maria vissza tudott emlékezni, Renilde mindig mindent elkövetett, hogy eloszlassa lánya félelmeit és aggodalmait. Amikor egyetlen leányként a Regia Scuola Tecnica Michelangelo Buonarroti diákja volt, Renilde majd minden este azzal volt elfoglalva, hogy némi bátorságot csöpögtessen belé, valahányszor összeszólalkozott valamelyik fiúval. Később pedig, amikor már a Regio Istituto Tecnico Leonardo da Vinci növendékeként természettudományi tanulmányokat folytatott, megint csak Renilde volt az, aki türelmesen meghallgatta, és akkor is mindig biztatta, ha éppen nem a legjobb osztályzatokat vitte haza. A beszélgetéseknek köszönhetően Renilde – túl azon, hogy természettudományos érdekességekkel gazdagította ismereteit – részt vehetett leánya életében, és úgy érezhette, hogy maga is része a férfiak uralta világnak.

Maria általában élvezte anyja érdeklődését, és nagyra értékelte azt a biztonságérzetet, amit tőle kapott. Ma este azonban egyáltalán nem akart beszélgetni vele. Ahhoz, hogy el tudja mondani bonctermi élményeit, először saját magával kellett tisztáznia, hogyan legyen tovább. Vajon kibír-e még egy magányos estét abban a teremben?

Belépett a fürdőszobába, és a mosdókagyló fölé hajolt. Elcsavarta a rézcsapot, és máris csobogott a hideg víz. A Montessori-házba – Rómában akkoriban nem sok családnak volt része ilyen luxusban – be volt kötve a vízvezeték, a csapokból hideg és meleg víz folyt. Maria apja magas rangú pénzügyminisztériumi tisztviselőként jól keresett, és anyja hozománya is tetemes volt. Maria addig folyatta a vizet a kezére, amíg bőre sötétvörösre nem színeződött, és nem érezte már a hideget. Fogta a fehér szappant, a víz alá tartotta, habját gondosan elkente ujjain, és élvezte az enyhe harangvirágillatot. Kezét újra és újra az orrához emelte, amelyen ott maradt egy kis hab. Aztán beszappanozta, majd hideg vízzel megpaskolta az arcát is.

– Maria! – Kopogtak a fürdőszobaajtón. A tejüvegen át anyja sziluettje rajzolódott ki.

– Gyere ki végre a fürdőszobából! Kihűl a pasta.

– Máris, mama! – Maria lemosta a szappanhabot az arcáról. Végre megszabadult a rothadásszagtól. Megtörülközött egy puha törülközőbe. Összefogott hajából kiszabadult vizes fürtjeit a füle mögé igazította, szoknyáján lesimította a ráncokat, és egy pillantást vetett az aranykeretes, ovális falitükörbe. A tükörből visszatekintő fiatal nő, fáradtsága ellenére rendkívül vonzó volt. Telt, érzéki ajakkal, nagy szemmel, körülötte hosszú, sűrű szempillával. Tekintetéből azonban most hiányzott az az elszánt akarat, ami mindig sugárzott belőle.

Renilde ismét türelmetlenül kopogott. Maria kinyitotta az ajtót.

– Mit csinálsz ilyen sokáig a fürdőszobában?

– Mosakszom.

Renilde rosszallóan elhúzta a száját.

– Gyere, menjünk az ebédlőbe!

– Tényleg nem vagyok éhes.

– Legalább egy szelet kenyeret egyél – makacskodott Renilde.

Maria lemondóan követte anyját. Legnagyobb meglepetésére apja nem a szalonban ült, mint ahogy várta, hanem az étkezőasztalnál olvasta az újságját. Amikor Maria belépett az ebédlőbe, egy pillanatra fölnézett. A kerek asztal közepén lefedett porcelántál állt. Csak egy személyre volt terítve. Lapos tányér, szépen hajtogatott damasztszalvéta, súlyos ezüst evőeszköz és finom csiszolt vizespohár, amelyben visszatükröződött a petróleumlámpa fénye.

– Biztosan nem eszel semmit?

Renilde az asztal fölé hajolt, és megemelte a tál fedelét. A helyiséget tüstént zsálya, vaj és fokhagyma illata töltötte be. Mariának megkordult a gyomra.

– Nem bánom, megkóstolom.

Renilde elégedetten bólintott. Fogott egy merőkanalat, és jókora adag tésztát mért ki Maria tányérjára. A tányér mellé pedig egy tálkában finomra reszelt parmezánt tett.

– Parancsolj!

A fenséges illattól szertefoszlottak a szörnyű bonctermi képek.

– Na, mesélj! Milyen volt az első órád az anatómián?

– Máris, mama! – Maria védekezőn felemelte a kezét. Beszívta a zsályaillatot, lelki szemei előtt megjelent a fűszernövény lila virága. Megnyugodott tőle. Az elmúlt órák feszültsége egy csapásra lehullott róla, mint egy súlyos páncél, mely a vállát nyomta.

– Hagyd enni! – dörmögte újságja mögül Alessandro.

Maria villájára csavarta a friss tésztát, a szájába vette a falatot, és élvezte a nyelvén szétáradó aromát. A pasta íze valahogy az otthonosság vigasztaló érzésével töltötte el.

Renilde türelmetlenül figyelte, ahogy lánya vacsorázik. Maria tányérján még volt egy kicsi, de már nem bírta tovább.

– Na, és mit tanultál ma?

Maria széthajtogatta a szalvétát, és letörölgette szájáról a vajat.

– Azt, hogy némely férfiak képzelete egyszerűen nem ismer határokat, ha arról van szó, hogyan nehezíthetik meg a nők életét az egyetemen.

Renilde összekulcsolta kezét az asztalon.

– Nem fogalmaznál világosabban?

Maria apja is kíváncsian lesett újságja fölött.

– Az úgynevezett magánóra annyiból állt, hogy megmagyarázták, hogyan tartsam a szikét. Aztán egyedül és szinte teljes sötétségben, rossz szagú folyadékban tárolt, undorító testnedvek közepette bűzlő emberi szerveket kellett földarabolnom.

Alessandro letette az újságot az asztalra.

– Senki sem kényszerít erre, Maria. Abbahagyhatod az egyetemet, és normális életet élhetsz.

– Mit jelent a normális élet? – Maria felemelte a hangját. Fáradtsága szinte teljesen elszállt. – Menjek férjhez, és szüljek gyerekeket? Ezért vetetted latba a befolyásodat a kultuszminiszternél meg a többi magas rangú tisztviselőnél, hogy vegyenek fel az egyetemre?

– Ne is mondd! – Montessori tekintete elkomorult. Annak idején véget nem érő vitákat folytatott a feleségével és a lányával, mígnem végül beadta a derekát, és közbenjárt, hogy Mariát fölvegyék az orvosi karra. Közben persze jobban örült volna, ha a lánya más pályát választ. Mogorva arccal felállt, és az ablak alatti asztalkához ment. Kihúzta a kis fiókot, és elővette fa szivardobozát.

– Kérlek, ne szivarozz az ebédlőben! – szólt rá Renilde. – A szag napokig megül a szobában, és minden ételnek dohányíze lesz.

Alessandro elhúzta a száját, kivett egy szivart a dobozból, és köntöse zsebébe dugta.

– Átmegyek a szalonba.

Renilde hálásan rámosolygott a férjére.

– Mondd, papa, ha szivarozol, a dohányén kívül érzel más szagokat is? – kérdezte Maria.

– Tessék? – kérdezett vissza meglepetten Alessandro.

– Megengeded, hogy egyszer rágyújtsak egy szivarra?

– Maria, csak nem akarsz rászokni a dohányzásra? – kérdezte felháborodottan Renilde.

– Mindig azt hittem, hogy zavar a dohányfüst – mondta Alessandro Maria felé fordulva. Feleségével ellentétben nem találta olyan rémesnek a gondolatot, hogy lánya rá akar gyújtani. Nem volt benne semmi rendkívüli, modern hölgyek szoktak cigarettázni. Sőt, bizonyos társadalmi körökben kimondottan hozzátartozott a jó modorhoz. Minél jobb módban éltek a hölgyek, annál drágább dohányt fogyasztottak.

– A szagát most is utálom – válaszolta Maria. – De még mindig elviselhetőbb, mint a boncterem bűze.

– Fogalmam sincs, hogy ott milyen szag van, de dohányzás közben az ember általában nem érez más szagot – jelentette ki az apja.

Maria kimerültsége és vele együtt levertsége is egy csapásra elmúlt. Fejében megszületett a terv, amelyet már másnap meg fog valósítani.

– Adnál nekem egy szivart, papa?

Alessandro Montessori kelletlenül visszaballagott az asztalkához, amelynek a fiókjában dohánytartalékait rejtegette.

– De ha valaki megkérdezi, hogy honnan szerezted a szivart, el ne áruld, hogy én adtam!

– Megígérem! – Maria felpattant a székéről, az apjához lépett, és még mielőtt az tiltakozhatott volna, puszit nyomott az arcára. A szeretet effajta megnyilvánulásairól Maria két évvel korábban leszokott, mert úgy hitte, hogy Alessandro nem örül neki.