Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

Szöveg © Ruff Orsolya, 2025

Borító és grafika: Kiss Gergely

ISBN: 978 963 584 877 5

„Különös az emberi szív; vannak húrjai, melyek oly mélyen rejtettek, hogy ritkán pendülvén meg, szinte nem létezőknek gondoljuk.”

Jósika Miklós: Abafi

1. Weisz Manci meglepődik

Weisz Manci még életében nem látott ilyen pimasz cselédlányt, pedig lassan már húsz éve állt a pult mögött. A felmenői emberemlékezet óta a kolozsvári Wesselényi utcában adták-vették a női divatárut, ő maga pedig még hároméves sem volt, amikor a szülei egy sámlira állították, és befogták szalagot bogozni. Azóta sokféle vevő megfordult az elegáns üzletben, amelynek fakeretes kirakatában hetente új kollekció vonta magára a lányok és a divatra érzékeny asszonyok figyelmét.

Manci mindig kényesen ügyelt a portékájára, és büszke volt emberismeretére. Személyesen szolgálta ki a vevőket, és már az ajtó felett megszólaló csengettyű hangjából megpróbálta kitalálni, mivel kedveskedhet nekik. A mindene volt a bolt, amelyet szülei korai elvesztése után immáron négy éve egyedül vezetett – nem is akárhogyan. A módosabb kolozsvári családok előtt nem volt titok, hogy ha a legdivatosabb pesti vagy párizsi divat szerint akarják öltöztetni az eladósorba került lánygyermekeiket, akkor nem a megbízható, de unalmas Bánovics Tihamér bácsihoz vagy a tartós vászonneműben utazó Lipkáékhoz kell menniük, hanem csakis Weisz Mancihoz.

Nem is csodálkozott tehát, amikor aznap délelőtt a napfényben fürdő utcáról két csinos, fiatal lány lépett be az ajtón.

Odakint a szokásos csütörtök délelőtti életét élte a város. A Wesselényi utca macskakövei felett forrón rezgett a levegő, de ez sem tartotta vissza a vászon napernyős fiatal lányokat és a lótifuti kiscselédeket, hogy időről időre ne torpanjanak meg a Weisz-bolt kirakata előtt. Szemben, a kávézóban már gyülekeztek a közeli szerkesztőség munkatársai, és ha Manci erősen meresztette a szemét, akkor egy bizonyos líceumi tanárt is meglátott, aki már a második feketéjét fogyasztotta, és jó szokása szerint hamarosan beállít a boltba egy csokor friss virággal. A sarkon egy kifutófiú okozott kisebb kalamajkát, aki figyelmetlenségében megbotlott az egyik szegélykőben, mire a tejjel teli korsója ripityára törött a kövezeten. A fiú vigasztalhatatlanul szedegette össze a cserepeket, a környékbeli kóbor kutyák viszont jól jártak, és csapatokba verődve lefetyelték a vékonyan csörgedező friss tejet, míg csak egy arra járó kocsis közéjük nem csördített az ostorával.

Piacnap volt a Széchenyi téren, odakint tehát a szokásosnál is több szekér és konflis zörgött végig a Wesselényi utcán. Manci viszont mindezt csak a szeme sarkából látta, ugyanis rögtön az újonnan érkezett vásárlók elé sietett.

Egyikük, a szőke, kék szemű, kerek arcú lány, elfogódottan nézett körül az üzletben. Társa alig fél fejjel volt magasabb, csokoládébarna haját gondosan feltűzte, és türelmetlen kíváncsisággal mérte fel a kínálatot.

– Jó napot kívánok! – szólalt meg végül a barna. – A szállodában azt a tájékoztatást kaptuk, hogy ha ruhára lenne szükségünk, akkor feltétlenül a Weisz-boltot keressük fel.

– Jó helyen járnak – mosolyodott el Manci. – Miben segíthetek? – kérdezte, és közben végignézett a hölgyek gyűrött ruháján, amely mintha enyhe füstszagot árasztott volna. Manci büszke volt arra, hogy már messziről megmondta, ki meddig nyújtózkodhat a képzeletbeli takarójával. Még csak véletlenül sem követte el azt a hibát, hogy a kispénzűeknek olyat kínáljon, amit azok nem tudnak megfizetni, és a világért sem hozta volna olyan kellemetlen helyzetbe a tehetősebbeket, hogy holmi tucattermékkel kelljen beérniük. Szerette, ha mindenki elégedetten hagyta el az üzletét.

Az újonnan belépőket is egyből felmérte, és finoman az olcsóbb, de tartós ruhaneműk felé terelgette őket.

– Esetleg egy szép zsebkendőt? Vagy egy kötényt netán? De ha legyezőt keresnek ebben a nagy nyári melegben, azzal is tudok szolgálni… – tette hozzá, és már ki is húzta a legalsó fiókot.

A barna hajú lány viszont a fejét rázta.

– A vonaton egy szerencsétlen… khm… baleset következtében elégett az összes ruhánk. Ezért teljes nyári garnitúrát szeretnénk, két főre – mondta, és vidáman a másik lányra mutatott. – Egy mutatósabbat és egy… izé… praktikusabbat, ha lehet.

Manci finoman megrázta a fejét, mintha elsőre nem hallotta volna jól.

– Mármint szoknyát, blúzt, harisnyát…?

A barna lány bólintott.

– És mindent, ami hozzá jár. Esernyőt, cipőt, kalapot. És nem bánom, jöhet az a legyező is! – mondta, és finoman a szoknyája zsebére csapott, amelyben félreismerhetetlen csilingeléssel megcsörrentek a forintok.

Manci nagyot nyelt.

– Pontosan hány garnitúrát? – kérdezte.

– A holmink egy részét utánunk küldik. De az újakból szeretnénk legalább kettőt. Mindenből – mondta hetykén a barna hajú lány, és az üzlet hátsó felében felállított paraván felé húzta szőke társát. – És ha nem bánja, gyorsan fel is próbálnánk őket…

Manci az utolsó szavakat szinte már nem is hallotta, hanem a kiscselédért csengetett, aki egészen addig a hátsó raktárban söprögetett. Hamarosan óriási lótás-futás kezdődött, és nem győzték a paraván melletti kerevetre hordani a szoknyákat, blúzokat, és minden egyebet, ami nélkül egy magára valamit is adó fiatal nő azokban a napokban ki sem tehette az utcára a lábát.

– Meg vagy te bolondulva? – kérdezte a paraván mögött a szőke, aki addigra már lehámozta magáról a füstszagú ruhát. – Mégis miből fogjuk ezt kifizetni?

A barna lány szélesen elvigyorodott.

– Ez a szerencsenapunk, Anka! Reggel a szállodában üzenet várt a nagyváradi rendőrkapitánytól! Azt írta, hogy régi barátja, Monsieur Barrett előző nap tájékoztatta arról, hogy a vonaton milyen hasznos és fontos szerepet játszottunk a Macskássy-ügy felderítésében. Köszönetét fejezte ki, és jutalmul kétszáz forintot ajánlott fel, amit azon nyomban mellékelt is a borítékban! Ráadásul reggel megérkezett a Papa pénzküldeménye is, amit a szállodai portás jóvoltából rögtön fel is tudtam venni! Gazdagok vagyunk, Anka! – mondta, és jókedvében egy selyemszoknyát illesztett a barátnője derekára. – Ezt próbáld fel!

– Még mit nem! A selyem az úrikisasszonyoknak való! A magamfajta cseléd vászonban jár – mondta, és már nyúlt is volna a tartós szövetből készült, világoskék szoknya felé, de a másik kikapta a kezéből.

– Mindig is ki akartam próbálni! – mondta, a tiltakozással mit sem törődve. – De előtte megszabadulok ettől az istencsapástól – közölte, és gyorsan kibújt a fűzőből.

A szőke lány elsápadt.

– Mit művelsz? – lehelte.

– Tessék, neked adom – mondta a társa, és mielőtt a szőke lány válaszolhatott volna, a derekára igazgatta, és nagyot húzott a zsinórokon.

A hátsó traktusból gurgulázó hang szűrődött ki.

– Minden rendben? – kérdezte a harisnyák között válogató Weisz Manci.

Egy kócos barna fej jelent meg a paraván mögül.

– A lehető legnagyobb rendben – mondta nagy vidoran.

A takarásban a szőke lány még mindig levegő után kapkodott.

– Ez egy kínzóeszköz – lihegte.

– Most már legalább te is tudod, hogy miről beszélek folyton – bólintott elégedetten a társa, azzal belebújt a vászonszoknyába.

– Mimi! Az igazi úrilányok nem viselnek cselédruhát – sziszegte Anka, majd megadóan hagyta, hogy a másik rásegítse a sárga selyemszoknyát. Magának sem merte bevallani, de a finom anyag úgy terült szét körülötte, mint a folyékony arany.

Mimi kedvtelve nézegette.

– Akkor lehet, hogy én nem is vagyok igazi úrilány – jegyezte meg, és maga elé emelt egy csipkegalléros blúzt. – Ezt még vedd fel hozzá! – mondta, azzal kerített magának egy kényelmesnek tűnő fűzős cipőt, Ankának pedig egy könnyű nyári topánt.

Amikor elkészültek, együtt léptek ki a paraván mögül. A padlóig érő tükör mellett álló Weisz Manci összecsapta a kezét. Alig félórája megesküdött volna rá, hogy a tűzrőlpattant barna lány csakis egy úri család leszármazottja lehet, akit elkísért a szőke szobalánya, most viszont már látta, hogy tévedett.

A szőke lányra mintha ráöntötték volna a selyemöltözéket. Manci gyorsan a kezébe nyomott egy napernyőt, és a legfelső polcról leemelte azt a virágos kalapot, amely előző nap egyenesen Bécsből érkezett. A vászonruhás cselédlány határozott mozdulatokkal öltöztette úrnőjét, és Weisz Mancinak magában el kellett ismernie, hogy még életében nem találkozott ilyen jó ízlésű szolgálóval.

A szőke lány kipirulva nézegette magát a tükörben. Manci érezte, hogy aznap jó vásárt fog csinálni.

– Becsomagolhatom a ruhákat? – kérdezte, mire a barna egyből rávágta:

– A kereveten hagyott ruhákat mindenképp, köszönjük szépen! Ezeket viszont magunkon tartanánk – mutatott végig a vászonruhán és úrnője selyemöltözékén, majd a tiltakozó szőkeséget ismét betuszkolta a paraván mögé.

Weisz Manci a homlokát ráncolta. Felettébb különös páros, suhant át az agyán, majd vállat vont. A kereskedelemben töltött évei alatt megtanulta, hogy ne kérdezősködjön feleslegesen. Szívélyesen fordult a pulthoz lépő hölgyek felé, és még szélesebb lett a mosolya, amikor a vászonruhás szolgálólány kiegyenlítette a tetemes összegre rúgó számlát.

– A csomagot természetesen még a délelőtt folyamán kiszállítjuk a lakcímükre… – közölte, és várakozásteljesen nézett a szőke lányra, aki viszont kínjában inkább az utcát fürkészte.

A barna viszont egy pillanatig sem zavartatta magát.

– Délben indul a vonatunk. Esetleg megoldható lenne, hogy ne a szállodába, hanem a vasútállomásra hozzák majd utánunk? Tudja, csak egyetlen éjszakát töltöttünk Kolozsváron, és sajnos ma már tovább is kell utaznunk… Pontosan déli tizenkettőkor indul a vonatunk Brassó irányába!

Weisz Manci elmosolyodott.

– Természetesen. És kinek a nevére küldethetem a csomagot? – kérdezte, és tolla még mindig a cédula felett lebegett.

A barna hajú lány szemében huncut fény csillant.

– A kisasszony nevére, természetesen – mutatott a selyemruhás hölgy felé.

– És hogy hívják a kisasszonyt? – kérdezte a mindig türelmes Weisz Manci a kilincset markolászó szőke lánytól.

Már meg sem lepődött, hogy a selyemruhás kisasszony helyett a pimasz szolgáló válaszolt:

– Báró Orczy Mimi.

2. Indulás!

Anka lehunyta a szemét, és a kalap takarásában azt kívánta, bár láthatatlanná válna. Az elmúlt két órában, amerre jártak, mindenhol tekintetek tapadtak rá. A férfiak az utcán és a vasútállomáson előzékenyen megemelték a kalapjukat, míg a nők lapos oldalpillantásokkal mérték végig tetőtől talpig. Élete eddigi tizenhat éve alatt Anka megszokta már, hogy mások számára többnyire láthatatlan. Az édesanyja mindig úgy tanította, hogy akkor végzi jól a munkáját, ha a gazdáinak soha nem szúr szemet. Anka éppen ezért nem tudott mit kezdeni az elmúlt két órában felé irányuló váratlan és kéretlen figyelemmel.

– Jól mulatsz? – kérdezte Mimit, aki folyamatosan pukkadozott a nevetéstől. – Az egész a te hibád! Minek kellett ez a bolondozás? Tán gúnyt akarsz űzni belőlem? – A hangja finoman megremegett.

Mimi ültében rögtön kiegyenesedett, és ijedten a szőke lány keze után nyúlt.

– Dehogy! Csak arra gondoltam, hogy a móka kedvéért egyszer te is igazán kipróbálhatod, milyen az úrilányok élete… Nagyon utálod? – kérdezte megszeppenve.

Anka szemében könny csillant, de a következő pillanatban bátortalan mosoly derengett fel az arcán.

– Tulajdonképpen nem. És az igazán kedves, amikor kinyitják az ember előtt az ajtót. Meg cipelik utána a csomagot. És tényleg mindenki nagyon udvarias…

– Na ugye! – dőlt hátra elégedetten Mimi, és megkönnyebbülten fújta ki a levegőt.

– Csak ez a fűző ne szorítana ennyire… És a csipkegallér ne bökné úgy a nyakamat… – húzta el a száját Anka, mire Mimi megértően bólogatni kezdett, majd kicsomagolt egy barna papirost, és engesztelésül átnyújtott egy mazsolás pogácsát.

– Szerencsére csak egy órácskát kell kibírnunk. Imrei gróf reggel telegramozott… a saját kocsiját küldi majd elénk az állomásra. Jaj, alig várom már, hogy odaérjünk!

– Én is – harapott a pogácsába Anka –, a múltkori után kicsit elegem van már a vonatokból – jegyezte meg, és sokatmondóan felvonta a szemöldökét.

Mimi nem válaszolt. Felidézte magában a Budapestről Nagyváradra tartó út minden izgalmas pillanatát. A titokzatos jósnő feltűnését, a kényszerpihenőt a pusztában, Fekete Gergő felbukkanását, azután Macskássy Béla titokzatos halálát, amelynél kezdetben mindenki – jó okkal! – gyilkosságra gyanakodott. A valóság azonban megint sokkal kacifántosabbnak bizonyult. Ami egy kellemes nyári vakációnak indult, az hamarosan fordulatos nyomozássá alakult, és – kár is volna tagadni! – Mimi minden percét élvezte. Csak azt sajnálta, hogy Nagyváradon búcsút kellett inteniük régi kedves barátjuknak, Monsieur Barrettnek, és a szíve mélyén fájlalta azt is, hogy nem tudott rendesen elköszönni az álruháit a szokásosnál is gyakrabban váltogató Kitty Prezzemolótól.

Vajon most merre járhat? És mit csinálhat az öccse, Maximiliano? A kalandos sorsú örökösről persze rögtön egy másik ismerős… egy magas, karcsú alak, egy csibészes mosoly és egy kíváncsian villanó fekete szempár jutott az eszébe.

Mimi érezte, hogy elpirul. Lopva Ankára pillantott, akit szerencsére túlságosan lekötött a kolozsvári vasútállomáson nyüzsgő tömeg, és nem vette észre a zavarát. Finoman megrázta a fejét, mintha azzal elhessegethetné az Alexander York körül kavargó gondolatait.

Legutóbb Franciaországban találkoztak, a kalandosra sikeredett automobil-verseny után, amikor Henry Trompeurnek sikerült kicsúsznia a kezük közül. Azóta persze megtudta, hogy Trompeur neve valójában Tormássy, foglalkozását tekintve pedig hétpróbás gazember, aki a budai Vörös Sün Házban ismételten túljárt az eszén. Mimi rendszeresen álmodott az Aranykönyvről, amelyet egy rövid ideig a kezében tarthatott – egészen addig, amíg az a bitang el nem orozta előle. Mimi akkor megfogadta, hogy addig nem nyugszik, amíg vissza nem szerzi az értékes kiadványt. De hiába tudta, hogy Tormássy Erdély felé vette az irányt, addig nem eredhetett a nyomába, amíg Ignácz Péterné budapesti leánynevelő intézetében véget nem ért a tanév.

Ezért is jött kapóra Imrei grófék erdélyi meghívása. Mimi abban bízott, hogy a nyári vakáció alatt kicsit közelebb jut majd ahhoz, hogy leleplezze Tormássy üzelmeit.

Addig viszont még el kell jutniuk Imreiék birtokára, akik már türelmetlenül várják. Mindezt Mimi abból a levélből tudta meg, amely aznap reggel érkezett a nevére a szállodába. Egyből felismerte az anyja hegyes betűit, és már előre sóhajtozott, hogy milyen jó tanácsokkal fogja ellátni. Nem is tévedett sokat. A szokásos lózungok után Orczyné egyetlen leánygyermeke lelkére kötötte, hogy feltétlenül adja át üdvözletét Imrei grófnénak („A drága Katalinnal még a svájci internátusból ismerjük egymást!”), és tegyen meg mindent, hogy jó benyomást tegyen a háziakra („Ne hozz szégyent ránk, drágám! Tudod, hogy hajlamos vagy a hebehurgyaságra…”).

A levél végén fekete tintával és apró gyöngybetűkkel az alábbi utóirat állt: „Érezd jól magad, kislányom! És ha lehet, egyszer és mindenkorra hagyj fel a nyomozással! A helyi olasz lapokból kellett megtudnom, hogy a nagyváradi rendőrségnek egy bárókisasszony segítségével sikerült felderítenie egy rejtélyes halálesetet. Anyád elől persze rögtön eldugtam az újságokat. De be kell vallanom neked, hogy már a te öreg édesapád szíve sem bírja az efféle izgalmakat…”

Miminek összefacsarodott a szíve. Mindennél jobban szerette a szüleit, és habár tudta, hogy a viselkedése nem mindig egyeztethető össze mindazzal, ami a Mama és a Papa szerint egy úrilánytól elvárható, kényelmetlen érzéssel töltötte el, amikor arra gondolt, hogy esetleg aggódnak miatta. Hosszú, kutató pillantást vetett Ankára, majd a következő pillanatban elmosolyodott.

Mi lenne, ha…?

Ám mielőtt megszólalhatott volna, odakint éles füttyszó hasított a levegőbe, és a vonat döccenve elindult. Akkor kinyílt a fülke ajtaja, és egy idős házaspár telepedett melléjük, akik rögtön közölték Ankával, hogy messziről a megszólalásig hasonlít egy távoli unokahúguk férjének a keresztlányára, majd egymás szavába vágva idézték fel azokat a családi eseményeket és hivatalos ünnepségeket, ahol a szóban forgó kisasszonnyal az évek során együtt múlatták az időt. A vászonszoknyás, dísztelen blúzba öltözött Mimit pillantásra sem méltatták.

De ő ezt most cseppet sem bánta.

Miközben odakint elmaradoztak a kolozsvári házak, az épületeket méregzöld erdők és homoksárga dombok váltották fel, a vonatkerekek pedig egyre gyorsuló iramban zakatoltak Brassó felé, Miminek lassan, de határozottan egy szenzációs terv kezdett körvonalazódni a fejében.

3. A halott menyasszony

A bakterház tetején fészkelő gólya sértődötten hordozta végig tekintetét a szuszogó vasszörnyetegen. Ezen a vidéken még ritka volt a vonatforgalom, és még annál ritkább, hogy valaki épp ezen az állomáson akarja megszakítani az útját.

Emberemlékezet óta nem volt ilyen forró a nyár. A kánikulában szinte levél sem rezdült, a fű foltokban kiégett a fák körül. A környéken csak a tücskök ciripeltek továbbra is megátalkodottan, máskülönben csend borult a tájra.

A vonatról mindössze ketten szálltak le. Az ebédjét félbeszakító állomásfőnök udvariasan köszöntötte a hölgyeket, majd előkapta a zsebóráját, és idegesen a sípja után nyúlt. A vonat szörcsögött és szuszogott, majd nekidurálta magát, és egyetlen perc késlekedés nélkül folytatta útját a hegyek felé.

A keskeny peron felett kitartóan rezgett a levegő.

Mimi a kezével ernyőzte a szemét. Mire megfordult, az állomásfőnök már visszamenekült az épületbe.

– És most merre tovább? – kérdezte Anka, akinek arca egészen kipirult a melegben. A sárga selyemszoknya ernyedten tapadt az alakjára, a szalmakalap alatt izzadtan gyöngyözött a homloka.

Ahogy kimondta, egy kis homokfutó bukkant fel a bakterház takarásából. A pej ló kósza homokfelhőket kavart, amelyek lassan elültek, és beterítették az állomásfőnök feleségének kókadt muskátlijait. A bakon ülő, kalapos férfi leugrott, és a kisasszonyok felé sietett.

Anka gépiesen a poggyászok után nyúlt.

– Hagyja csak a kisasszon, ángádelmével majd viszem én! Ne törje össze azt a finom kis kezit a cipekedéssel! – kiáltotta már messziről. – A gróf úr küldött, Cimbora Mihály vagyok, én kell elfuvarozzam a kisasszonokat a kastélyba! Adja csak ide azt a csomagot! – mondta, azzal választ sem várva felnyalábolta a Weisz-bolt címkéjével ellátott pakkot.

– Na de… – tiltakozott volna Anka, de Mimi egyből a szavába vágott:

– Igaza van Mihálynak, Mimi kisasszony! Hát mit szólna a kedves mamája, ha látná, hogy úrilány létére maga akar cipekedni? – kérdezte kajánul, és ügyet sem vetett Anka villámló tekintetére, hanem felkapta a magukkal hozott kosarat, és a kocsis után indult.

Mimi ismét hálát adott magában, amiért már korábban levethette a fűzőt. Most könnyedén felmászott a bakra, míg Anka csak nagy üggyel-bajjal tudott felkászálódni. Végül Cimbora Mihály sietett a segítségére.

– Dűjjön hátra kényelmesen, oszt engedelmével még a napernyőjét is kinyitom! Nem venném a szívemre, ha megkapná a nap, mire a kastélyba érünk! – rikkantotta, és az egyre zavartabban fészkelődő Anka kezébe nyomta a csipkeernyőt.

Mimi érezte, hogy a lány tekintete lyukat éget a hátába. Alig bírta elfojtani a nevetését, de a kocsis ebből szerencsére semmit sem vett észre.

– A gróf úr elnézésüket kéri, amiért nem t’ott a fogadásukra sietni, de az öreg nagyságos úrnak ma van a születésnapja, s a gróf úr meg a kádves felesége magok felügyelik az előkészületeket – mondta, azzal megcsördítette az ostorát. A ló felvetette a fejét, toppantott, majd lassan megfordult, és elindult a bekötőút irányába.

Mimi ujjongva nézett körül. Amerre a szem ellátott, napraforgó- és búzamezők váltották egymást, és a távoli látóhatárt fekete hegyek csipkézték. Lopva hátrasandított, és mosolyogva látta, hogy a csipkeernyő alatt Anka is tátott szájjal csodálja a tájat.

– Hány éves lett az öreg nagyságos úr? – fordult néhány perc múlva a kocsis felé Mimi. Mindent tudni akart erről a vidékről, és azokról is, akik napról napra magukba szívhatják ezt a látványt.

Cimbora Mihály büszkén kihúzta magát.

– Az öreg gróf úr íppeg ma tőtötte be a nyócvanat! – válaszolta, mintha legalábbis személyesen járult volna hozzá ehhez a nem mindennapi teljesítményhez.

Mimi elismerően bólintott.

– Milyen szép dolog Imrei gróféktól, hogy otthont adnak az idős rokonnak… gondoskodnak róla… és még születésnapi ünnepséget is rendeznek neki!

Cimbora Mihály annyira kacagott, hogy kis híján leesett a porba.

– Jaj de mulatságos tetszik lenni! – törölgette a szemét, amikor újra levegőhöz jutott.

Mimi arcán zavart félmosoly suhant át.

– Mi volt ebben olyan mókás?

A kocsis a tarkójára tolta a kalapját, és sokatmondóan hunyorított.

– Há’ az, hogy pon’ fordítva esett meg a dolog.

– Amennyiben…? – türelmetlenkedett Mimi, aki egyből sejtette, hogy itt valami titok lappang.

– Amennyiben nem Imrei gróf adott fedelet az apósának, hanem íppenséggel az idős Czibere gróf volt az, aki befogadta a kastélyába a lányát meg a vejit, amikor az… No ejsze, mindegy is, már így is tú’ sokat fecsegtem – harapta el a mondat végét Cimbora Mihály.

Mimi oldalát majd’ kifúrta a kíváncsiság, de sejtette, hogy a kocsisból egyelőre többet nem fog tudni kihúzni. Másképp próbálkozott.

– Ezek szerint mi akkor most Czibere gróf vendégei leszünk? – kérdezte.

A kocsis bólintott.

– Így van. A kastélyt még az öreg gróf úr édesapja tervezte és építtette. Az volt a vágya, hogy a két fia is odakőtözzön majd a feleségeikkel. Jaj, az apámtúl rengeteget hallottam, hogyan készültek az idősebb Czibere fiú esküvőjére! Az öreg gróf úr akkor még suhanc volt, a bátyja viszont már szép szál legény, s egy környékbeli báró lyányát készült feleségül venni. Ámde az esküvő előtti napokba a bárókisasszon otthona leégett. Meg is hűlt akkor egy kicsinykét a szentem, hiába bugyolálták egy nagy bekecsbe, úgy köhécselt, rossz volt hallgatni. Így oszt’, mit volt mit tenni, a nagy nap előtti éjszakát a kastély egyik szobájában tőtötte, hiába jajveszékelt a nagyanyja, hogy ez bizony még bajt hoz a fejükre! A grófék csak legyintettek a babonaság hallatán. De annál nagyobb lett másnap reggel a sírás-rívás…

– Mi történt? – kérdezte Mimi kiszáradt torokkal.

Cimbora Mihály nagy levegőt vett, majd kis szünet után folytatta.

– A menyasszont bizony elnyomta a buzgóság, a reggelinél sem jelent meg. Végül a szobájába belépő cselédlyány találta meg az ágyában… holtan.

– Meghalt?! – sikkantott fel Mimi, és jéghideg borzongás futott végig a karján. Hátrapillantott Ankára, aki szintén feszült figyelemmel hallgatta a kocsis beszámolóját. Kipirult arcából kifutott a vér.

– Meg biza! – bólintott komoran Cimbora Mihály. – A cselédlyány persze elájult ízibe. Nem is csoda. Még egy meglett férfiámbernek is elég lett vóna az a látvány.

– Mi… mi történt? – kérdezte Mimi.

A kocsis vállat vont.

– Senkise tudja. A doktor szerint egyszerűen megállt a szíve. A lyány nagyanyja szerint viszont sötét erők okozták az unokája halálát. Szó, ami szó, azon a nyáron esküvő helyett búcsúztatást rendeztek a kastély falai között. Czibere gróf idősebbik fia pedig bánatában nyakába vette a világot, és állítólag messze vidéken, egy őserdőben érte utol a vég. Legalábbis soha többé nem tért haza.

– És mi lett a szobával, ahol a menyasszony lelte a halálát? – szólalt meg a hátuk mögül Anka.

Mimi elismerő pillantást vetett hátra, majd a kocsis felé fordult. Cimbora Mihály késlekedett a válasszal. Mimi már ott tartott, hogy mindjárt jól oldalba böki, amikor a kocsis megköszörülte a torkát, és rekedten annyit mondott:

– A fia iránti tiszteletből az akkori gróf mindent úgy hagyott, ahogy volt… Nem nyúltak semmihez.

Miminek elkerekedett a szeme, és az izgalomtól borsódzni kezdett a karja.

– Az meg hogy lehet? – nyögte ki végül.

– Há’ úgy, hogy a gróf úr parancsára még aznap befalazták az ajtót.

– És azóta nem járt odabent senki?

Cimbora Mihály a fejét rázta.

– Cirka hetven éve nem tátte be abba a szobába a lábát élő emberfija…

Mimi elgondolkodva nézte a tájat, majd felsóhajtott.

– Imádom az ilyen meséket!

Cimbora Mihály halkan felszisszent. Mimi kíváncsian kapta oldalra a fejét. Azt látta, hogy az addig életvidám kocsis tekintete elfelhősödik, és még a bajusza is mintha összement volna.

– Nem mese áz, kisasszonkák! – vonta fel a szemöldökét.

– Hogy érti ezt?

A kocsis hallgatott, mintha nem tudná eldönteni, mennyit oszthat meg a fiatal vendégekkel.

– Azt beszélik a kastélyban lakó népek, hogy amint feljön a hold, egy fehér ruhás alak lépdel végig a kihalt folyosókon. Lába szinte alig éri a padlót, úgy suhan emeletről emeletre…

Miminek kiszáradt a szája.

– A halott menyasszony… – lehelte.

A hátuk mögött Anka halkan felnyikkant, a kocsis viszont csak komoran bólintott.

– Aszongyák, éjszakánként még mindig a rég eltávozott vőlegényét kutatja.

Tartalomjegyzék

1. Weisz Manci meglepődik

2. Indulás!

3. A halott menyasszony

4. A család

5. A bejelentés

6. A félbeszakadt vacsora

7. Valami hiányzik

8. Kupaktanács

9. A konyhán

10. Az üvegház mélyén

11. Titkok és bilincsek

12. Pletykák és szószok

13. A fénykép

14. Rejtélyes lábnyomok

15. Zaj a falban

16. A csíny

17. Kámzsa alatt

18. Búvóhely a tónál

19. Volt, nincs

20. A földgömb

21. Számok és nevek

22. Balázsfalvi nagy pillanata

23. Anna néni és a derelye

24. A kastély szelleme

25. Darabokra hullva

26. A távirat

27. A kihallgatás

28. A gyanúsított

29. Kipattan egy titok

30. Admirális és társai

31. A leleplezés

32. Kérdések és válaszok

33. Valaki jön, valaki marad

34. A harmadik gyerek

35. Nem várt üzenet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Szószedet

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell Dpuble Pica – SIL Open Font License

Mea Culpa – SIL Open Font License

Manufacturing Consent – SIL Open Font License

Merienda – SIL Open Font License

Redressed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License