A mű eredeti címe

Ett fall på Capri

Copyright © Anders de la Motte & Anette de la Motte 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Hungarian translation © Tordai Éva

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TORDAI ÉVA

ISBN 978 615 104 033 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szereplők

TURISTACSOPORT

Lara Belmonte, 46 éves

idegenvezető, a Belmonte Travels nevű családi cég ügyvezetője

Hugo Lind, 50 éves

történelemtanár

Ghita Mikkelsen-Friis, 72 éves

a Dán Királyi Vadásztársaság volt elnökhelyettese

Louie Mikkelsen-Friis, 71 éves

nyugalmazott hajóskapitány

Åse Anderborn, 33 éves

HR-tanácsadó, hobbiművész

Hannes Anderborn, 35 éves

értékesítési vezető, sportember

Katrin Wendel, 43 éves

szabadúszó újságíró

Ellen Wendel, 20 éves

a stockholmi Konstfack Egyetem diákja

Evert Erlander, 65 éves

vállalkozó, ingatlanmágnás

Pilar Erlander, 45 éves

lakberendező, formatervező

A SAN MICHELE-VILLA LAKÓI

Rebecca Gill, 38 éves

szerző, szellemíró

Tore Mollberg, 64 éves

a San Michele-villa gondnoka

Irmelin Skoglund, 61 éves

a San Michele-villa házvezetőnője

Trond Moen, 24 éves

zeneművész, ösztöndíjas a San Michele-villában

Rafael Stjerne, 49 éves

színész, művész

RENDŐRÖK

Antonio Di Mare, 23 éves

közrendőr

Baldassare Russo, 55 éves

rendőrfelügyelő

Szent Iván-nap

A mítosz szerint Lucifer egyszer elcsent egy részt a mennyországból. A szemtelen tolvajt rajtakapták, és menekülés közben elejtette a lopott holmit, amely egyenesen a Nápolyi-öbölbe pottyant. Így született meg Capri szigete, egy darabka mennyország. Ragyogó smaragd az azúrkék vízben.

Büntetésül Lucifert és kompániáját kipenderítették a mennyből, és ahol a bukott angyalok földet értek, ott keletkezett a Vezúv. Capriról is jól látható néma, fenyegető sziluettje arra emlékezteti az embert, hogy a menny és a pokol általában nincsenek túl messze egymástól.

Antonio Di Mare, az olasz csendőrség közrendőre sokszor hallotta ezt a történetet. A Capri keletkezését magyarázó többi fantáziadús mesével együtt ezt is elmondták a nagyszülei, apai és anyai ágon egyaránt. A sziget története tobzódott a szirénekről, ókori istenekről, tengeri szörnyekről és szentekről szóló mítoszokban, talán mert létrejöttéről sem a tudomány, sem a szeszélyes geológia nem volt képes megfelelően számot adni, és Capri szépségét csakis valamiféle isteni beavatkozásnak lehetett tulajdonítani.

Ezen a bizonyos délutánon azonban valami más kötötte le Di Mare gondolatait, nem a mesék és a legendák. Bár a neve szó szerint „tengerit” jelentett, és a családja generációk óta a szigeten élt, Di Mare hajlamos volt a tengeribetegségre, e kínos fogyatékosságát azonban ez idáig sikerült lepleznie rendőrkollégái előtt.

Tisztában volt vele, hogy az idősebbek kíméletlenül lecsapnak minden alkalomra, hogy belekössenek az újoncokba, és semmiképpen nem akart lehetőséget adni nekik, hogy olyan ostoba gúnynevet ragasszanak rá, amely teljes pályafutásán végigkísérheti. Ezért aztán Di Mare egyenruhájának zsebében mindig lapult pár szem rágótabletta hányinger ellen, és igyekezett elkerülni az őrjáratozást a rendőrállomás motorcsónakján.

Ma viszont sajnálatos módon nem volt más választása. Egy turistahajó kapitánya bejelentést tett, hogy az egyik utas látott valamit lezuhanni a sziklákról a sziget keleti részén. Valószínűleg csak egy ruhadarabról lehetett szó, amelyet az egyik látogató fenn felejtett a Villa Jovis romjai között, a Monte Tiberio felett nemrégiben végigszáguldó vihar pedig lesodort a meredek sziklafalról.

Rendszerint nem szálltak ki efféle csekélység miatt, de a hajóskapitány hangja izgatottnak tűnt, és mivel ő volt a rendőrfőnök sógora, Di Mare az őrmesterével együtt kénytelen volt járőrcsónakba szállni.

Június második felében jártak, a főszezonban, és Marina Grandéban, a hangzatos nevét meghazudtolóan aprócska kikötővárosban óriási volt a nyüzsgés. A kikötő zsúfolásig telt a Nápolyból, Amalfiból, Ischiából és Sorrentóból érkező komphajókkal, kisebb turista- meg halászhajókkal, és a szalmakalapos-strandtáskás turistasereglet elözönlötte a mólókat.

A korábbi, gyorsan elvonuló vihartól eltekintve gyönyörű idő volt. A késő délutáni napsütés az ég felső részének mélykékjével szinte megegyező színbe borította a Nápolyi-öbölt, csak a hajók farvizének fehér csíkja törte meg itt-ott.

Az őrmester, egy Di Marénál kétszer idősebb, tiszteletre méltó bajuszt viselő testes férfi derűsen dudorászott. Amint kikormányozta a járőrcsónakot a kikötőből, ráadta a gázt.

Di Mare a rágótablettán kérődzött, és pillantását a szárazföldre szegezte. Erre a trükkre még kis korában jött rá. Megkereste a Campanella-fokot messze fent a Sorrentói-félszigeten. Mögötte, Nápolyhoz közel a Vezúv sziluettje látszott a beomlott krátercsúccsal, amelyből halvány füstfelhő gomolygott fel az égbe.

A trükk bevált, legalábbis eleinte. De amikor a szárazföldnek hátat fordítva elhagyták a Nápolyi-öbölt, hogy a via Lo Capót megkerüljék, felerősödtek a hullámok.

– Ciao, Gennarino! – kurjantott vidáman az őrmester, és üdvözlésre emelte kezét a távoli sziklán álló, integető kisfiút ábrázoló bronzszobor előtt.

Di Mare is felemelte a kezét, és kipréselt magából egy mosolyt. A kis Gennarino üdvözlése régi hagyomány, és szerencsét hoz, ezt Capri minden lakója tudta. Di Marénak jól is jött volna a szerencse, hogy ki ne derüljön, egyensúly-érzékelő szerve mennyire tiltakozik a csónak egyre erőteljesebb himbálódzása ellen.

Az őrmester gyanakodva méregette, így hát Di Mare kihúzta magát, arcát széllel szemben a nap felé fordította, és megpróbált olyan benyomást kelteni, mint aki igazi szigetlakóhoz méltó módon élvezi a hajózást. Valójában a mindössze pár száz méterre tőlük jobbra eső Monte Tiberio mind meredekebb sziklafalára szegezte a tekintetét, miközben intenzíven rágta a tablettát, és túlérzékeny belső fülét igyekezett meggyőzni, hogy nincs oka aggodalomra.

Arra gondolt, hogy Tiberius császár tíz évig igazgatta az egész Római Birodalmat a hegycsúcsra épített Villa Jovisból, és hogy ehhez képest a saját tengeribetegsége igazán nem jelent kihívást.

Megkönnyebbülten látta, hogy az őrmester leveszi a gázt, és a szárazföld felé kormányozza a csónakot.

A Salto di Tiberio nevű helyhez értek, a legmagasabb és legmeredekebb sziklafalhoz. A legenda szerint innen dobatta le a császár az ellenségeit, hogy szörnyethaljanak.

A fal mintegy háromszáz méter magasan, függőlegesen meredezik egy öböl fölött, amelyben csak pár sziklatömb állja útját a hullámoknak. Elég magas ahhoz, hogy az áldozatoknak legyen idejük felfogni, mi történik, és érezzék, ahogy a halálfélelemtől görcsbe rándul a szívük, mielőtt elnyeli őket a tenger.

– Ott! – mordult fel az őrmester, és vaskos mutatóujjával egy rikító színfolt felé bökött, amely a zátonyok közt virított, pontosan félúton a víz és a szárazföld között.

– Távol kell tartanom a csónakot a szikláktól. Antò, menj előre az orrba, és nézd meg! Vigyél horgonyt!

Di Mare engedelmeskedett az őrmester parancsának. Szétvetett lábbal járt, mert tudta, hogy a vén tengeri medvék is ezt teszik, és közben végig meredten bámulta a sziklafalat. Menet közben kiemelte a tartójából a horgonyt, és próbált rátámaszkodni, mint egy mankóra.

Minél közelebb került a csónak a sziklákhoz, annál erősebb lett a hullámzás, és a fedélzet is egyre jobban hánykolódott. A hullámok már-már élőlénynek tűntek, egy fenyegetően összevissza tekergőző tengeri szörnynek, amely bármelyik pillanatban magával ránthatja a mélybe a gyanútlan tengeri utazókat.

Di Mare annyi nyálat nyelt, amennyit csak bírt. Rágótabletta ide vagy oda, a belső fülének sikerült közvetlen kapcsolatot létesítenie a gyomrával, és tudta, hogy már csak pár percig fogja bírni ezt a hullámverést.

– Megvan? – rikkantott oda az őrmester a vezetőfülkéből.

Di Mare rávette magát, hogy lenézzen a vízre. A kérdéses tárgy pont ott hevert, mindössze pár méterre a hajó orrától. Egy nagy ruhadarab ékelődött be két szikla közé, úgy fél méterre a felszín alatt. Ing lehet, vagy kabát?

Di Mare kivetette a horgonyt, és megpróbálta elérni a holmit. De éppen amikor sikerült lehorgonyoznia, a csónak hatalmasat billent. A gyomra alaposan felkavarodott, Di Mare kénytelen volt újra szembenézni a meredek fallal. A szikla csúcsán köröző sirályok lebámultak rá, mintha azon tűnődnének, mivel foglalatoskodik.

Pillantását ismételten a horgonyra szegezte. Valami színes papír tekeredett a horgonyrúdra. Valószínűleg benne volt a ruhadarabban, talán éppen az egyik zsebben.

Di Mare kinyújtotta a karját, és kihalászta az ázott papírt. A Belmonte Travels kis utazási prospektusa volt. A cím alatt két zászló keresztezte egymást, az olasz és egy másik, amelyre Di Mare még az iskolából emlékezett. Kék alapon sárga kereszt.

– La Svezia – dünnyögte.

Az utazási irodát is ismerte, a Belmonte Travels útjai a szárazföldről indultak, a tulajdonosok pedig rokonságban álltak az édesanyjával. Biztos az egyik utasuk ejtette le a ruháját.

– Dai, Antò! – kiáltott oda az őrmester a kormány mellől. – Nem érünk rá egész nap!

Di Mare félredobta az elázott prospektust, és újra kivetette a horgonyt. Sós víz fröccsent az arcára, hunyorognia kellett.

A horgony újra beakadt, a ruhadarab lassan, nehézkesen emelkedett a vízfelszín felé. A vártnál jóval nagyobb erő kellett az elmozdításához, Di Mare agyában megszólalt a vészjelző. Mi akadt a horgára?

Maga felé húzta a horgonyt, amennyire csak bírta, és óvatosan a hajókorlátnak támaszkodott, miközben erőteljesen pislogott párat. Mihelyt újra élessé vált a látása, azonnal felfogta, hogy nem egy leejtett dzsekit sikerült kihalásznia, hanem valami egészen mást. Valamit, amit sosem fog elfelejteni.

Egy széles hát törte át a felszínt. Körülötte természetellenes szögben kifacsarodott karok és lábak himbálództak, annyira összevissza törve, hogy úgy tűnt, mintha csak a ruha tartotta volna össze őket a testtel. A vállak fölött ringott a fej, rajta vérvörös glóriaként lobogott a haj.

Di Mare szinte odafagyott a fedélzetre, és csak bámult. Egy pillanatig megint eszébe jutott Lucifer legendája.

– Bukott angyal – suttogta.

A szél kicsente a szájából a szavakat, és mint egy varázsigét, odavetette a sziklának.

Majd megint megbillent a hajó, megtört a varázs. Di Mare elejtette a horgonyt, és hátratántorodott. Aztán kétrét görnyedt a korlát felett, és egyenesen belehányt az azúrkék vízbe.

KÉT NAPPAL
KORÁBBAN

1. fejezet
Új kaland

A Kastrupból Nápolyba tartó gép több mint két órája volt a levegőben. Hugo Lind már többször is átlapozta a napilapot, és megoldotta a hátsó oldalon a keresztrejtvényt, de most türelmetlenkedni kezdett. Noha alig pár centiméterrel haladta meg a svéd átlagmagasságot, hirtelen szűknek és kényelmetlennek érezte az ülést. Vagy igazából más miatt feszengett?

A gondolatok, amelyek az utóbbi hetekben foglalkoztatták, ismét felbukkantak. Nem kellett volna inkább még egy szezonra megtartani a nyaralót, ahelyett hogy eljött erre az útra? Kicseréltethette volna az ereszcsatornát, bevezettethette volna az áramot a vendégházba, ahogy tervezte, végre átfesthette volna a kerítést. Nem túl sok és nehéz feladat ez ahhoz, hogy az ikrekre hagyja?

Mint eddig mindig, ha mardosni kezdte a kétség, most is elővette és óvatosan kihajtogatta Cecilia levelét.

Drága Hugo – így kezdődött, és mint eddig minden olvasáskor, Hugo most is hallani vélte magában a hangját.

Pontosan két évig lehet szüneteltetni az életet.

Tökéletesen elegendő idő a gyászra. De, drága Hugo, most lejárt a határidőd. Az életnek mennie kell tovább, nélkülem. Tudom, hogy nehéznek, talán lehetetlennek is érzed, de ahogy mindig mondtad, amikor új feladat várt rád: a nagy problémák általában sok kis megoldásból állnak. Pontosan ezért szeretsz listát írni a teendőkről.

Itt van tehát számodra, drága Hugo, egy új lista: a legutolsó közös listánk. Egyes pontok könnyebben teljesíthetők, mások nehezebben. De szeretném, ha mindet kipipálnád, egyszerre mindig csak egyet, a kedvemért, de legfőképpen saját magad miatt.

1. Foglald le az olaszországi utat, amiről annyit beszéltünk! Utazz el rögtön az évzáró után! Élvezd az ételeket és a bort, a kultúrát és a történelmet! Örülj a napnak, az embereknek és az életnek! Megérdemled.

2. Bízd Majára és Eliasra a nyaralót! Az ikrek elég idősek már ahhoz, hogy átvegyék, és Maja majdnem olyan ügyes, mint te. Különben is bármikor felhívhat és megkérdezhet, ha valamivel nem boldogul. Szükséged van rá, hogy szabad lehess. Ideje belevágnod a saját kalandjaidba. Ideje megtenned, amit mindig is akartál – és ez el is vezet a következő ponthoz.

3. Írd meg a könyvet, amelyhez minden évben gyűjtöttél anyagot! Mert az íráshoz idő kell, de bátorság is, ezt olvastam valahol. Bátorság, hogy bele merj kezdeni. Most azt szeretném, hogy pontosan ezt csináld – merj! Vesd bele magad az írásba és az új kalandokba! És ha már bátorságról beszélünk, elérkeztünk a negyedik és egyben utolsó ponthoz. Talán a legnehezebbikhez. De ezért vettem fel mégis a listádra…

Hugo itt félbeszakította az olvasást, mint eddig mindig.

Egyszerre mindig csak egyet, győzködte magát. Az első pont talán nem volt túl nehéz, de a második és a harmadik határozottan nagyobb kihívást jelentett. A negyedikre pedig még gondolni sem akart.

Néhány hónapja kapta meg a levelet. Az ikrek adták át, még mindig lezárt borítékban. Maja és Elias két évig őrizték, és egy árva szóval sem említették, mert ígéretet tettek az anyjuknak. Persze nem tudott haragudni rájuk.

Ceciliának igaza volt, azután is szüksége volt az útmutatására, hogy eltávozott. Hugo óvatosan visszahajtogatta a levelet, és beletette a borítékba. Aztán csak ült, kezében a borítékkal.

A Cecilia halála utáni első évben erősen belekapaszkodott mindabba, ami ismerős volt. Tanított a Södra Latin gimnáziumban, hosszú sétákat tett végig a Norr Mälarstrandon, együtt vacsorázott az ikrekkel.

Bár Elias és Maja is elköltözött otthonról, mégis hetente több alkalommal visszatértek a södermalmi lakásba. Felváltva vásároltak be és főztek. Kezdetben csend volt a konyhában, mintha senki sem tudta volna igazán, mit mondhatna. Mindnyájan a maguk módján, mégis együtt gyászolták Ceciliát.

A tavasz beköszöntekor szokatlanul sokáig várt a nyaraló megnyitásával. A gyerekek kiskora óta minden nyarat ott töltöttek a régi faházban. Cecilia imádta a házat, Hugo pedig boldogan szépítgette a kedvéért, elvégezte az asztalosmunkát, kifestette és javítgatta.

Cecilia most azt kívánta tőle, hogy engedje el az egészet. Vesse bele magát a saját kalandjába. Tényleg készen áll ilyesmire?

A könyvről nem is beszélve. Ez a pont szinte lehetetlenségnek tűnt. Abban ugyan igaza volt Ceciliának, hogy már huszonéves kora óta gyűjtögette az ötleteket. Tanári diplomát szerzett, közben azt az álmot dédelgette, hogy író lesz, ám egy szép napon rádöbbent, hogy az élet közbejött. De bárhová ment, mindmáig magánál hordott egy kis, kemény borítású jegyzetfüzetet, pont akkorát, ami elfért az ingzsebében. Az évek során memóriapótlékká vált, gondolatokkal és apró ceruzarajzokkal telt meg, tervezett projektekkel, teendőlistákkal, olyasmivel, amire felfigyelt, vagy ami egyszerűen az eszébe jutott.

Gondolatfüzet, így hívták a gyerekei, amikor még kicsik voltak, aztán rajta ragadt a név. Egy egész íróasztalfiókot töltöttek meg a gondolatfüzetek, igazából nem is tudta, miért tartotta meg, ugyanakkor arra sem vitte rá a lélek, hogy kidobja őket. Lehet, hogy Ceciliának volt igaza, és kezdenie kellene velük valamit.

De pillanatnyilag egész más foglalkoztatta.

Óvatosan a lába előtt fekvő kabinbőröndje külső rekeszébe csúsztatta a levelet, és elővette a színes prospektust, amelyet az út lefoglalása után küldtek.

A címlapot jól megtervezett, színes kollázs foglalta el a svéd és az olasz zászló alatt. Toscana hullámzó dombjai, a Colosseum óriás romjai, a Nápolyi-öböl kék vizét szemlélő Szfinx Capri szigetén. Csábító illusztrációk. Akárki készítette őket, határozottan jobban rajzolt nála.

– Á, maga is a Belmonte Travelsszel utazik! Nagyszerű! Akkor útitársak leszünk. Ez az első útja?

A középső ülésen mellette ülő nő az út nagy részét alvással töltötte. Hugo már a beszálláskor felfigyelt rá és a férjére. A férfi matrózsapkát és tengerészzakót viselt, a nő pedig hangos telefonbeszélgetést folytatott dánul, majdnem egészen a biztonsági ellenőrzésig. Ezt követően a házaspár felfújta a nyakpárnáit, majd álomba merült.

Most viszont a nő, az ablak mellett ülő hitvesével ellentétben, láthatóan éber volt, és beszélgetni vágyott. Hugo azt is tudta, miért. Mindig is szerettek beszélgetni vele az emberek. Mintha valami olyan megbízhatóságot sugárzott volna, amitől mindenki meg akart nyílni előtte, mondta mindig Cecilia.

– Így van – felelte. – Maguk is most utaznak először?

Útitársnője nevetve rázta a fejét.

– Á, dehogy, ez a harmadik utunk velük! – A nő valami kevert északi nyelvet beszélt, nem volt sem svéd, sem dán, de remekül boldogult vele.

– Bár Olaszországban sokszor voltunk. Imádjuk a Kapitánnyal – mutatott az ablak mellett szunyókáló férfira.

– Ghita Mikkelsen-Friis – nyújtott kezet. – Aki meg itt húzza a lóbőrt, a férjem, Louie.

– Hugo Lind – mutatkozott be.

Ghita Mikkelsen-Friis hetvenes éveiben járó, a leégés határáig barnára sült, szeplős arcú nő volt. Ősz haját kontyba fogta a feje tetején, Hugót egy alsós tanító nénijére emlékeztette. Meglepően erős kézfogása volt, és majdnem akkora tenyere, mint Hugóé.

– Harmadszor! – mondta. – Akkor a Belmonte Travels tényleg tudhat valamit.

A nő ismét elnevette magát.

– Meghiszem azt! Első osztályú szolgáltatás, átlagon felüli élmény. Fantasztikus ellátás. Tavaly nyáron Szicíliában voltunk velük, húsvétkor meg Firenzében. Most meg alig várjuk Caprit. Sosem jártunk még ott, maga igen?

Hugo a fejét rázta.

– Olaszországi tapasztalataim kizárólag a sok évvel ezelőtti toscanai nászutunkra szorítkoznak, meg egy római hétvégére, amikor a feleségem ott volt konferencián. De mindkét hely nagyon tetszett.

– Á, szóval vannak elvárásai! Dél-Olaszország legalább olyan szép, mint az északi részek. És az étel…

Megcsókolta az ujjbegyét, feltehetően olaszosnak szánva a gesztust.

– Egyébként a felesége hol ül? – nézett körül a nő, ám úgy tűnt, első pillantásra senkit nem tudott Hugo párjaként elképzelni.

– Özvegy vagyok – mondta kissé vonakodva Hugo. – Cecilia, a feleségem két éve ment el. Első alkalommal utazom egyedül.

– Igazán sajnálom – billentette félre Ghita Mikkelsen-Friis a fejét, mint a legtöbben az „özvegy” szó hallatán. – Elnézést, hogy egyenesen rákérdeztem – folytatta –, tipikus dán szokás.

– Semmi gond – felelte Hugo –, igazából Cecilia ötlete volt, hogy eljöjjek erre az útra. Környezetváltozás, meg hogy új emberekkel találkozzam.

– Remek! Hát magányosnak biztos nem fogja érezni magát. Vidám csapat szokott összejönni. És Lara Belmonte, az idegenvezető is briliáns.

Ghita bennfentesen rákacsintott.

– És csinos is. A Kapitány kissé bele van habarodva, de csaknem ötven év házasság után nem sajnálom tőle.

Megveregette a férje térdét. Az érintésre a férfi kinyitotta a szemét. Egy pillanatig sötét és gyanakvó volt a tekintete, mintha nem lenne tudatában, hol van.

– Louie, hadd mutassam be Hugót! Szintén a Belmonte Travelsszel utazik – mondta Ghita.

A férfi tekintete kitisztult, kihámozta magát a nyakpárnából, és kezet nyújtott.

– Louie Mikkelsen-Friis kapitány. Örvendek.

– Nyugalmazott kapitány – tette hozzá a felesége.

Louie is napbarnított volt, úgy festett, mint aki sok időt tölt a szabadban.

– Hugo Lind – mutatkozott be Hugo –, történelemtanár.

Louie Mikkelsen-Friis felderült.

– Végre magamfajtával is találkozom!

Áthajolt a felesége előtt, és lehalkította a hangját.

– Nem mintha bármi bajom lenne a többi utassal, csak néha túl sokat fecsegnek a főzésről, borokról meg hasonlókról. Ami viszont a történelmet illeti… – kezét a tengerészzakós a mellkasára tette –, az megdobogtatja a szívemet.

– Már amennyiben nem Nelson admirálisról van szó – jegyezte meg epésen a felesége.

– Ezt miért kellett most felhoznod? – mordult fel Louie.

– Tudja, Hugo, a Kapitány még mindig nem tudja megbocsátani neki az 1801-es koppenhágai csatát – folytatta Ghita.

– Orvtámadás érte a büszke dán flottát – morogta újra elsötétedő tekintettel a férje. – Ráadásul még lordot is csináltak a csirkefogóból…

– Engem inkább a Római Birodalom érdekel – sietett leszögezni Hugo.

– Aha – Louie máris jókedvűbbnek tűnt –, maga az én emberem!

– Stockholmban él, Hugo? – vágott közbe Ghita. Érezhetően szívesen váltott volna témát.

– Úgy van.

– Mi is laktunk ott pár évig Louie-val. Katonai attasé volt a nagykövetségen. Ha nincs Johanne, a lányunk, talán ott is maradtunk volna, de ő haza akart menni Koppenhágába.

– Magának van gyereke, Hugo? – érdeklődött a Kapitány.

– Igen, ikrek. De már huszonöt évesek, régen elköltöztek otthonról. A lányom rendőr, a fiam orvosnak készül… – Pont, mint az anyja, folytatta volna, de az utolsó pillanatban sikerült megállnia.

– Unoka? – kérdezte a Kapitány.

– Még nincs – felelte Hugo.

– Ez Marius, a szemünk fénye!

Ghita Mikkelsen-Friis előkapta a telefonját, majd végigpörgetett egy gurigaalkatú nyolcévest ábrázoló terjedelmes képgalérián: a kisfiú szája szinte mindegyik képen tele volt, amelyiken meg nem, azon nem tűnt jókedvűnek. Itt-ott felbukkant az anyja is, egy vonzó, ideges tekintetű nő.

Hugo elismerően mormogott. Pár perccel ezelőtt még vadidegen volt, most meg unokás képeket nézeget. Cecilia méltányolta volna a helyzet humorát.

Hiánya a szívébe nyilallt.

– De ne fárasszuk tovább szegény Hugót az életünk részleteivel! – szólalt meg Louie, amikor kezdett hosszúra nyúlni a képmutogatás.

– Először utazik a Belmonte Travelsszel, Hugo?

– Úgy van.

– Na, csak várjon, amíg megismeri az idegenvezetőt!

A Kapitány terjengős eszmefuttatásba kezdett Lara Belmontéról, mire a felesége jelentőségteljes pillantást vetett Hugóra. Az figyelmesen hallgatta, de időnként a levelet rejtő táskazsebre sandított. Cecilia azt kívánta, utazzon el. Fedezzen fel új helyeket. Új embereket.

Megint eszébe jutott a negyedik pont. A lehetetlen, az elképzelhetetlen. Amire még gondolni sem bírt.

A pilóta a hangosbemondón keresztül közölte, hogy nemsokára leszállnak. Tizenöt perc múlva földet érnek Olaszországban. Igazából is elkezdődik az új kaland.

2. fejezet
Megérkezés

A Napoli-Capodichino minden bizonnyal Európa egyik legkisebb nemzetközi repülőtere volt, tavasszal és nyáron azonban több turistát fogadott, mint amennyit elbírt, a tülekedésben és a hőségben szinte mindig forráspontig hevült a hangulat.

Az érkezési csarnok tíz futószalagból állt, melyek mindegyike több különböző járatot látott el. A teremben visszhangzó különféle hangok és nyelvek kakofóniájába a futószalag surrogása és a kerekes bőröndök csikorgása elegyedett.

Hugo beállt a csarnokban kígyózó sorba.

Sem a tülekedés meg a zaj, sem a hőség nem zavarta. Ellenkezőleg, kifejezetten várakozásteli érzés töltötte el. Régóta nem volt már egyedül sehol, nemhogy egy másik országban. Pár éve beiratkozott egy kezdő olasznyelv-tanfolyamra, majd az indulás előtti hetekben az interneten igyekezett felfrissíteni tudását. Most megpróbálta megérteni a recsegő hangszórót, miközben a megfelelő futószalag felé araszolt.

Egy oszlop mellett jó rálátás esett a csarnokra, tekintetével végigpásztázta a tömeget.

Közvetlenül maga mellett egy harmincas párt vett észre: testbeszédükből ítélve máris sikerült összeveszniük. A férfi kisportolt testén fehér póló és térdnadrág feszült, alatta imponálóan domborodott vádliján az izom. A lábán szandál, szükségtelenül sok szíjjal, csuklóján hokikorong méretű óra.

Hugo ösztönösen a hasára tette kezét, és magában megfogadta, hogy edzeni fog.

A férfi társaságában lévő nő átlagosabb volt. Szőke haja lófarokban, fehér blúz, világosszürke nadrág és alig észrevehető smink. Lapos sarkúban volt, de még így is egy fejjel magasabb volt a meglehetősen alacsony növésű párjánál.

– Hol lehet felvenni a nagy méretű poggyászt? – kérdezte a férfi.

– Honnan a francból tudjam, Hannes? – csattant fel az útitársnője. – Kérdezz meg valakit!

Látványosan nyomogatta a telefonját, így demonstrálva, mennyire elfoglalt.

– És mégis kit kérdezzek? – sziszegte a férfi, vélhetőleg Hannes, a nő azonban úgy tett, mintha nem hallaná.

Pár másodperccel később a férfi sarkon fordult, és duzzogó képpel belevetette magát az embertömegbe. Amint látótávolságon kívül került, a nő letette a telefont, majd aggódva körülnézett, meghallották-e a szóváltásukat.

Elkapta Hugo pillantását, és elmosolyodott, mintha kissé elszégyellte volna magát. Hugo viszonozta a mosolyt.

– Golftáska? – kérdezte, csak hogy oldja a feszültséget.

A nő a fejét rázta.

– Á, nem, sokkal rosszabb!

Majdnem belekezdett, hogy elmagyarázza a helyzetet, de meggondolta magát.

– Ezek biztos a mi csomagjaink lesznek.

Előrefurakodott a futószalaghoz, és viaskodni kezdett két ormótlan bőrönddel. Hugo éppen készült felajánlani a segítségét, a nő azonban a vártnál jóval erősebbnek bizonyult. Hamar úrrá lett a poggyászokon, és a kijárat felé gurította őket.

Hugo a szalag mellett várakozott. Ahogy az utastársai egyre több csomagot gyűjtöttek be, enyhe aggodalom fogta el a sajátja miatt. Türelmesen várt még egy darabig, de végül mindenki eltűnt, akivel egy gépen utazott.

Amikor a Copenhagen feliratot Frankfurt váltotta fel a kijelzőn, és újabb embercsoport vette körül, szembe kellett néznie a ténnyel: a bőröndje nem fog megérkezni.

Legnagyobb meglepetésére nemigen rázta meg a dolog. A biztonság kedvéért a kézipoggyászába is bepakolt egy váltás ruhát, a bőröndjében pedig semmi olyasmi nem volt, amit különösebben féltett volna, kivéve talán az utolsó pillanatban bedobott multiszerszámot.

Elnézett a nyüzsgő turistahorda felett, hátha lát valami pultszerűt. Hamarosan fel is fedezett egy kis fülkét az egyik fal mellett, amely előtt hosszú sorban várakozott a frusztrált utazóközönség. Az üvegfal mögött egy gyöngyöző homlokú, elgyötört tekintetű, nem kifejezetten hatékonyságot sugárzó férfi ült.

Hugo engedelmesen beállt a sor végére.

Nyújtogatta a nyakát, hogy megsaccolja, nagyjából mennyi időt vehet igénybe a folyamat. A sor azonban túl hosszú volt, így nem látta, mi történik elöl a fülkénél.

Amikor negyedóra elteltével még mindig szinte semmit nem haladt, fészkelődni kezdett. Valahol bizonyára vár rá egy utazócsoport. Hívjon fel valakit?

Elővette a táskájából a prospektust, és már nyúlt volna a mobiljáért, de valaki félbeszakította a mozdulatot.

– Ugo Lind? Koppenhágából?

Csinos, sötét hajú nő állt előtte, a negyvenes évei közepén járhatott. Világoskék blúzt viselt sötétkék ceruzaszoknyával és hozzáillő magas sarkúval. Hosszú sötét haját napszemüveg fogta hátra, kezében iPadet tartott. Nem lehetett több százhatvan centinél, mégis határozott, szinte magától értetődő tekintélyt sugárzott.

– Igen, én vagyok – bólintott Hugo. – Sono Hugo – tette hozzá, maga sem tudta, miért, hiszen a nő svédül szólította meg.

– Lara Belmonte a Belmonte Travelstől – mutatkozott be a nő. – Nem érkezett meg a csomagja, ugye? Akkor miért ácsorog itt? – húzta fel sürgetően a szemöldökét.

– Hát itt kell bejelenteni…

A nő tekintete valahogy elbizonytalanította. Mintha pár milliméterrel folyton oldalra vándorolna, így szkennelné be a környezetét.

– Az én vendégeim nem állnak sorban. Andiamo, Ugo!

Lara jelt adott, hogy kövesse.

Hugo habozott. Csak nem előzheti be a hosszú sorban várakozó utasokat? De Lara arckifejezése olyan elszánt volt, hogy engedelmeskedett.

– Permesso!

Lara határozottan előrefurakodott a fülkéhez. Hugo követte, és közben igyekezett kerülni a felé lövellt haragos pillantásokat.

– Pasquà! – kurjantott oda Lara az odabent ülő elgyötört férfinak.

Az rögtön felnézett.

– Lara, come stai?

Hívogatóan intett az üveg mögül, majd erőteljesen becsapta az ablakot a várakozók orra előtt. A tömeg méltatlankodva zúdult fel, de Lara a legcsekélyebb mértékben sem zavartatta magát.

– Prego! Parancsoljon!

Kinyitotta az ajtót, és beterelte Hugót az irodába. A zsúfolt szobában enyhe kávéillat és izzadságszag terjengett.

A pult mögötti férfi, az ingén lévő névtábla tanúsága szerint Pasquale, felemelkedett ültéből. Larával összepuszilkodtak, és lelkes társalgásba kezdtek. Hugo erőlködve próbálta kihámozni, miről van szó, de túl gyorsan beszéltek.

A férfi odaintette az asztalhoz. Hugo öt perc leforgása alatt megtette a bejelentést az elkallódott poggyászról, a gondolatfüzetében elhelyezett egy kis nyugtát, és ígéretet kapott, hogy mihelyt meglesz a bőrönd, utánaküldik a szállodába.

Lara már az ajtóban állt.

– Sietnünk kell, várnak a többiek. Grazie Pasquà, alla prossima!

Búcsút intett, visszaterelte Hugót a váróterembe, majd onnan a kijárathoz, mindezt olyan fürgén, hogy Hugo alig tudott lépést tartani vele.

– Nagyon köszönöm, hogy segített a bőrönddel. Elnézést kérek, hogy megvárakoztattam a többieket.

Lara megtorpant.

– Elnézést kér? – ráncolta a homlokát. – De hát nem maga kavarta el a bőröndjét. Egyáltalán be sem kellett volna állnia a sorba. Máskor, ha gondja van, csak hívjon egyből engem, rendben? Most csapjunk a lovak közé!

Gyakorlottan elnavigálta az utasok tömkelege mellett, majd át a kijáraton. Cipősarka kopogott az aszfalton, volt valami a mozgásában, határozottság, mégsem erőszakosság, ami megérintette Hugót, és amitől biztonságban érezte magát.

Kiérve a terminálról meleg levegő csapta meg, aszfalt, kipufogógáz és cigarettafüst szaga, de valami más, azonosíthatatlan illat is. Édes, csalogató és egzotikus. Egy idegen ország első illata.

– Eltart pár napig, mire előkerül a bőröndje – nézett hátra Lara.

– Nem probléma – paskolta meg Hugo a kabinbőröndjét. – A legszükségesebbet a kézipoggyászba tettem.

A nő átengedett egy autót maga előtt, és elismerően pillantott Hugóra.

– Hallottam, hogy kicsit beszél olaszul – jegyezte meg, miközben a parkoló felé vették az irányt.

– Igen, jártam egy esti tanfolyamra, de nem beszélek túl jól.

– Gyakorlat kérdése.

Lara megállt egy kis turistabusz előtt, amelynek oldalán a Belmonte Travels felirat díszelgett.

– Megérkeztünk.

3. fejezet
A buszút

Lara maga elé engedte Hugót az ajtóban, közben a sofőr, egy kék inges, kopaszodó férfi betette a bőröndjét a csomagtérbe. Hugo egyetlen lépéssel fent termett, majd rögtön a Mikkelsen-Friis házaspárt pillantotta meg.

– Hát itt van, kedves Hugo! Már kezdtünk aggódni. Foglaltunk magának helyet.

Ghita intett, hogy leülhet a mögöttük lévő üres helyre. Hugo gyorsan lehuppant. Őmiatta voltak kénytelenek a buszon várakozni, és esze ágában sem volt további feltűnést kelteni.

Ghita Mikkelsen-Friis azonban hátrafordulva beszélt hozzá tovább.

– Tudtam, hogy Lara meg fogja találni – mondta fennhangon. – Leírtam neki magát: szőke férfi a legszebb férfikorban, világos nadrágban és a vonzó kék szeméhez illő teniszpólóban.

Hugo igyekezett nem elpirulni. Ghita ugyan jót akart, de ebben a pillanatban csak arra vágyott, hogy elbújhasson.

– Nahát, akkor mind megvagyunk.

Az idegenvezető megállt a busz elejében, kezében az iPaddel.

– Gyors névsorolvasás, mielőtt elhagynánk a repteret. Louie és Ghita Mikkelsen-Friis az elsők.

– Jelen! – harsant fel a Kapitány határozott hangja.

– Remek. Üdv újra nálunk! – mosolygott a párra az idegenvezető, és kipipálta őket az iPaden.

– És végül Ugo Lindet is sikerült előkerítenünk – nézett fel.

Hugo úgy látta, felcsillan a szeme. Ezenkívül csak most tudatosult benne, hogy néma h-val ejti a nevét. Különben hibátlanul beszélt svédül, enyhe olasz akcentussal és intonációval. De az olaszban nincs szókezdő h, erre még emlékezett a gyorstalpalóból, tehát lehetséges, hogy Lara nem képes kiejteni ezt a hangot.

A következő percben világossá vált, hogy feltételezése nem állja meg a helyét.

– Hannes és Åse Anderborn? – kérdezte Lara, jól hallhatóan kiejtve a h-t.

– Aha, itt vagyunk.

Hugo hátrafordult. A kisportolt, rövidnadrágos férfi volt, akit a futószalagnál látott az imént, mellette pedig az útitársnője. A férfi bizonyára megtalálta a különleges poggyászt, bármi volt is az.

– Katrin és Ellen Wendel következik – haladt tovább Lara.

– Itt vagyunk mind a ketten.

A hang egy kora negyvenes, baseballsapkás nőé volt, aki Hugo mögött ült. Rövidre nyírt, apró csigás haja volt, pólót és rövidnadrágot viselt. Fiatalabb útitársnője még egy sorral hátrébb ült. Legfeljebb húszéves lehetett, tetőtől talpig feketébe öltözött, sötét haját bubifrizurában hordta. Nyakában jókora fényképezőgép lógott.

Hugo arra tippelt, hogy anya és lánya.

– Akkor ennyi, megvagyunk – összegezte Lara. – Két vendégünk nincs itt, Rómán keresztül utaznak, menet közben csatlakoznak majd.

Rányomott az iPadre, és letette.

– Még egyszer: benvenuti in Italia! Szeretettel üdvözlöm önöket Olaszországban! Én tehát Lara Belmonte vagyok, és a következő napokat együtt fogjuk tölteni. Svédországban éltem, az Uppsalai Egyetemen tanultam svédet, továbbá beszélek spanyolul, franciául és angolul, ha változatosságra vágynának.

Rövid hatásszünetet tartott, az utasok felnevettek.

– A Belmonte Travelst a szüleim alapították a nyolcvanas évek közepén – folytatta. – Családi vállalkozásunk gasztronómiára, borra és kultúrára szakosodott csoportos utakat szervez főleg svéd és skandináv vendégek részére. A skandinávok és az olaszok közötti szerelmi viszony ugyanis egészen az ötvenes évekre nyúlik vissza, mi pedig mindent megteszünk, hogy meg is maradjon.

Mosolya önkéntelenül és váratlanul megdobogtatta Hugo szívét. Ghita Mikkelsen-Friisnek igaza volt. Laura Belmonte rendkívül vonzó nő. Egy röpke pillanatig bűntudatot érzett, mintha tiltott gondolata támadt volna.

– Garantáltan különleges hétnek néznek elébe – beszélt tovább Lara. – Sok lehetőségük lesz bővíteni az ismereteiket Olaszországról, az olasz ételekről és kultúráról. És mindannyian meg fogjuk ismerni egymást.

Talán csak beképzelte magának, de Hugo úgy látta, mintha a nő tekintette elidőzött volna rajta egy darabig.

– Továbbá van egy kis változás – tette hozzá Lara. – Rendes esetben egyenesen a nápolyi kikötőbe mennénk, és onnan komppal Caprira. De sajnos váratlanul sztrájkolni kezdtek, a hajók nem közlekednek, úgyhogy változott a terv.

Hugo a szeme sarkából látta, hogy Hannes Anderborn idegesen fészkelődik, és valamit odasúg a feleségének.

– Pozzuoliból indulunk tehát komppal, kicsit északabbról – közölte Lara. – De a hajó csak pár óra múlva indul, így meg tudunk ebédelni a Bacoli nevű falu híres éttermében, ahonnan kilátás nyílik a Nápolyi-öbölre, Procida, Ischia és Capri szigetére. Ebben az élményben egyetlen korábbi vendégem sem részesült.

– Fantasztikus! – kiáltotta el magát a sapkás nő. – Nem, Ellen?

A lány nem tűnt hasonlóan lelkesnek, leginkább a fényképezőgépével foglalatoskodott.

– Ez után a kis kitérő után az eredeti terv szerint haladunk tovább – folytatta Lara. – Holnap a San Michele-villában ünnepeljük a Szent Iván-éjt, ahogy ígértük. Lesz Szent Iván-éji tánc, svéd és olasz ételek, és talán sikerült megszerveznem önöknek egy kis Szent Iván-éji meglepetést…

Ahogy elhallgatott, várakozásteli moraj futott végig a vendégseregen.

– A rá következő napokat Capri látnivalóinak felfedezésével töltjük – szólalt meg újra. – Bacoliig háromnegyed órát fogunk buszozni, kicsit a forgalomtól is függ. De a legjobb kezekben vagyunk, Salvatore a legjobb sofőr Nápoly környékén – mutatott a buszsofőrre, aki manőverezni kezdett a repülőtéri kaotikus forgalomban.

– Akkor tehát hátradőlhetnek egy kicsit – fejezte be Lara. – Van víz maguk előtt a széktámlában, és ha másra is szükségük lenne, csak szóljanak! És még egyszer: benvenuti in Italia!

Leült egy ülésre Hugóval átellenben, és az iPadjét kezdte nyomogatni.

Hugo előhúzta ingzsebéből a gondolatfüzetet, lapozott egyet, és leírta az Ugo szót. Aztán ízlelgette a nevet. Hasonló volt a hangzása, mint az igazi nevének, valahogy mégis más. Négy betű helyett csak három, mintha énjének egy része Svédországban maradt volna. Megtetszett neki a gondolat.

Hugo az idegenvezetőre sandított. Tagadhatatlanul izgalmasan indult az utazás.