részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Paul Auster: Invisible

Copyright © 2009 by Paul Auster
All rights reserved.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2011, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 615 595 525 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Borítóterv Somogyi Péter

Elektronikus változat Ambrose Montanus

I

Először 1967 tavaszán ráztam vele kezet. Akkoriban másodéves voltam a Columbián, egy tudatlan fiú, akiben lángolt a könyvek iránti szeretet és az a hit (vagy tévhit), hogy egy nap majd leszek annyira jó, hogy költőnek nevezhessem magam, és mivel olvastam verseket, már találkoztam a névrokonával Dante poklában, egy halott emberrel, aki a Pokol huszonnyolcadik cantójának utolsó versein csoszog végig. Bertran de Born tizenkettedik századi provanszál költő, aki hajánál fogva viszi levágott fejét, amely ide-oda leng, akár egy lámpás – kétségtelenül az egyik leggroteszkebb kép a hallucinációk és gyötrelmek eme könyv hosszúságú katalógusában. Dante eltökélten védte de Born írásait, mégis örök kárhozatra ítélte, amiért azt tanácsolta Henrik hercegnek, hogy lázadjon fel apja, II. Henrik király ellen, és mert de Born szakadást okozott apa és fia között, és ellenséggé tette őket, Dante büntetésképp ötletesen szakadást okozott de Born feje és teste között. Így aztán a fejetlen test jajongva járja az alvilágot, és minden firenzei utazótól azt kérdezi, létezhet-e az övénél rettenetesebb fájdalom.

Amikor bemutatkozott mint Rudolf Born, azonnal a költő jutott eszembe. Netán rokona Bertrannak?, kérdeztem.

Á, a nyomorultnak, aki elvesztette a fejét, mondta. Lehetséges, de nem valószínű. Nálam nincs de. Ahhoz nemesnek kell lenni, és a szomorú igazság, hogy minden vagyok, csak nemes nem.

Már nem emlékszem, mit kerestem ott. Valaki biztosan elhívott magával, de hogy ki lehetett az illető, az rég elpárolgott az emlékezetemből. Már arra sem emlékszem, hol tartották a partit – Manhattan alsó vagy felső részén, lakásban vagy tetőtérben –, vagy hogy egyáltalán miért fogadtam el a meghívást, hiszen akkoriban előszeretettel kerültem a népes összejöveteleket, bosszantott a fecsegő tömeg lármája, kínosan érintett, hogy ismeretlen emberek jelenlétében szégyenlősség fog el. Aznap este azonban megmagyarázhatatlanul igent mondtam, és elmentem az elfeledett barátommal oda, ahová elvitt.

Amire emlékszem: az este folyamán egyszer csak a szoba sarkában álldogáltam egymagamban. Cigarettázva néztem az embereket, az abba a térbe bezsúfolt sok-sok tucatnyi fiatal testet, hallgattam a szavakból és nevetésből összeadódó morajt, azon merengve, mi a fenét keresek ott, és hogy talán ideje mennem. Tőlem balra egy radiátoron hamutartó csücsült, és ahogy arra fordultam, hogy elnyomjam benne a cigarettát, a csikkel teli edény felém emelkedett egy férfi tenyerének öblén. Észre sem vettem, hogy közben ketten leültek a radiátorra, egy férfi meg egy nő, mindketten idősebbek nálam, sőt valószínűleg mindenkinél a helyiségben: a férfi harmincöt körül lehetett, a nő a húszas-harmincas évei fordulóján.

Úgy éreztem, nem illenek össze, Born egy gyűrött, kissé koszos fehér vászonöltönyben és ugyanolyan gyűrött fehér ingben, a nő (akiről kiderült, hogy Margot-nak hívják) talpig feketében. Amikor megköszöntem Bornnak a hamutartót, kurtán, udvariasan biccentett, és alig-alig érezhető akcentussal azt mondta, Nincs mit. Francia vagy német, nem tudtam eldönteni, mivel az angolja amúgy hibátlan volt. Hogy mit láttam még azokban az első pillanatokban? Sápadt bőr, torzonborz vöröses haj (rövidebb, mint akkor általában a férfiaké), széles, szabályos vonású arc minden jellegzetesség nélkül (valahogy átlagos arc, olyan arc, amely láthatatlanná válik bármilyen tömegben), és állhatatos barna szem, egy olyan férfi kutató szeme, aki a jelek szerint nem fél semmitől. Se nem sovány, se nem tömzsi, nem magas és nem alacsony, ennek ellenére testi erő benyomását keltette, talán a vastag kezei miatt. Ami Margot-t illeti, ültében egy izma sem moccant, úgy bámult a semmibe, mintha élete célja az lenne, hogy unottnak látsszon. Azért vonzó volt, húszéves énemnek erősen vonzó a fekete hajával, fekete pulóverével, fekete miniszoknyájával, fekete bőrcsizmájával és eltúlzott fekete sminkjével a nagy zöld szeme körül. Talán nem egy szépség, de a szépség szimulákruma, mintha megjelenésének stílusa és kulturáltsága a kor egy női ideálját testesítette volna meg.

Born azt mondta, éppen menni készültek, de kiszúrtak engem egyedül a sarokban, és mivel annyira boldogtalannak látszottam, úgy döntöttek, odajönnek és felvidítanak – nehogy elnyisszantsam a torkom még pirkadat előtt. Sejtelmem sem volt, hogyan értsem ezt a megjegyzést. Ez az ember most sérteget engem, töprengtem, vagy éppen hogy kedveskedni próbál egy elveszett, idegen fiatallal? A szavaknak magukban volt némi játékos, lefegyverző hatásuk, csakhogy Born tekintete, mely őket kísérte, hideg és távolságtartó volt, és önkéntelenül az az érzés fogott el, hogy vizsgáztat, cukkol, olyan okból, melyet egyszerűen képtelen voltam felfogni.

Vállat vontam, halványan elmosolyodtam, és azt mondtam: Akár hiszik, akár nem, életemben nem éreztem ilyen jól magam.

Ekkor történt, hogy felállt, kezet rázott velem, és bemutatkozott. Miután rákérdeztem Bertran de Bornra, bemutatott Margot-nak, aki szótlanul rám mosolygott, majd folytatta a semmibe bámulást.

A kora alapján, mondta Born, és az obskúrus költőkről való ismeretei alapján egyetemistának tippelem. Minden bizonnyal irodalom szakos. NYU vagy Columbia?

Columbia.

Columbia, sóhajtott. Az aztán a csüggesztő hely.

Ismeri?

Szeptember óta a Nemzetközi Kapcsolatok Iskolájában tanítok. Vendégprofesszor vagyok egy évig. Hála istennek, már április van, két hónap, és megyek vissza Párizsba.

Szóval francia.

A körülmények, a vonzalom és az útlevél révén. De svájcinak születtem.

Francia svájcinak vagy német svájcinak? Kicsit mindkettőt hallom a hangjában.

Born halkan csettintett a nyelvével és mélyen a szemembe nézett. Érzékeny a füle, mondta. Ami azt illeti, mindkettő vagyok, németül beszélő anya és franciául beszélő apa hibrid terméke. Gyerekkoromban a két nyelv között váltogattam ide-oda.

Nemigen tudtam, mit mondjak erre, hát tartottam egy kis szünetet, majd feltettem egy ártalmatlan kérdést: És mit tanít a mi förtelmes egyetemünkön?

Katasztrófát.

Az meglehetősen széles téma, nem?

Közelebbről a francia gyarmatosítás katasztrófáit. Tartok egy kurzust Algéria elvesztéséről és egy másikat Indokína elvesztéséről.

Azt a szép kis háborút mi örököltük maguktól.

Sose becsüljük alá a háború fontosságát. A háború az emberi lélek legtisztább, legélénkebb kifejeződése.

Ez úgy hangzik, mintha a mi fejetlen költőnk mondaná.

Igen?

Vegyem úgy, hogy nem olvasta?

Egy szavát sem. Csak Dante révén ismerem.

De Born jó költő volt, talán egyenesen remek költő… de mélységesen felkavaró is. Írt néhány bájos szerelmes verset és egy megható siratót Henrik herceg halálára, de az igazi témája, az egyetlen, ami iránt láthatóan őszinte szenvedélyt érzett, az a háború. Egyszerűen tobzódott benne.

Értem, mosolygott gunyorosan Born. Szívem szerint való férfi.

Én annak az öröméről beszélek, amikor látjuk az embereket betörni egymás fejét, amikor látunk kastélyokat ledőlni és leégni, amikor holtakat látunk oldalukból kimeredő lándzsával. Ömlik a vér, elhiheti, és de Bornnak az arcizma sem rezdül. Már a harcmező puszta gondolata is boldogsággal tölti el.

Ha jól értem, maga nem akar katonának állni.

De nem ám. Inkább börtönbe megyek, mint hogy Vietnámban harcoljak.

És ha elkerüli mind a börtönt, mind a hadsereget, mik a tervei?

Nincsenek terveim. Csinálom, amit most, és remélem, hogy lesz belőle valami.

No és mi is az?

Betűvetés. A firkálás nemes művészete.

Tartalom

I

II

III

IV

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Sans Pro – SIL Open Font License
Teko – SIL Open Font License