A víz
értéke

Hogyan kerestünk megoldásokat
a világ legégetőbb problémájára

GARY WHITE és MATT DAMON

részlet

Corvina

© Water.org, 2022
This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

A fordítás alapjául szolgáló mű: Gary White and Matt Damon:
The Worth of Water. Our Story of Chasing Solutions to the World’s Greatest Challenge, Portfolio / Penguin, USA, 2022

Hungarian translation © Árokszállásy Zoltán, 2022

A borítót tervezte: Karcagi Klára

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6893 2

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Könyvünket azoknak az alkalmazkodni, változtatni kész embereknek ajánljuk, akiket szolgálunk. Aki a tiszta vízbe és az általa megnyíló óriási lehetőségekbe fekteti be a pénzét, új útra vezeti nemcsak magát és a családját, hanem az egész emberiséget is.

„Akkor tudjuk meg a víz értékét, amikor a kút kiszárad.”

(Benjamin Franklin)

Tartalom

1. A víz problémája

2. A víz évtizede

3. A nagy ötlet

4. Barátság első látásra

5. A water.org alapítása

6. A nagy ötlet még egyszer

7. Mozdul a világ

8. Kockázati filantrópia

9. A hullám

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Képmelléklet

1.

A víz problémája

(Matt)

Életem java részében a filmvásznon mondtam el történeteket, nem pedig könyvben, így aztán amikor azon kezdtem törni a fejemet, hogyan is vágjak bele, arra gondoltam, hogyan kezdeném el, ha film lenne. Először is mutatnék egy kunyhót egy zambiai faluban, ahol 2006-ban jártam. Még mindig élesen látom magam előtt: vályogtégla falak, döngölt padló, zsúptető. Ez a környék általában száraz, de mivel éppen április volt, az esős évszak vége, a talajt legalább itt-ott vékony fűréteg borította. A kunyhó előtt ültem, arra várva, hogy egy fiatal lány hazajöjjön az iskolából.

Zambiába Bono rábeszélésére jöttem el. Ő az a rocksztár, akinek szabad idejét a mélyszegénység elleni harc tölti ki. Bono nem hagyja békén az embert. Büszke arra, hogy rávesz politikusokat (és másokat is) olyasmire, amit maguktól nem tennének meg. Hisz abban, hogy ha valaki szemtől szembe találkozik a szegénységgel, akkor megváltozhat róla a véleménye, és rászánhatja magát, hogy tegyen ellene valamit. Ezért ostromolt engem ő is, meg a kollégái a DATA (az „adósság, AIDS, kereskedelem, Afrika” szavak angol rövidítése, de egyben azt is jelenti: „adatok” – a ford.) szervezetnél, hogy utazzam el velük Afrikába. Bono egyszerűen nem szállt le rólam, amíg igent nem mondtam neki.

Tulajdonképpen nem mondtam nemet soha, csak éppen rengeteg más dolgom is akadt. A feleségem az út tervezett idején betöltötte volna terhessége hetedik hónapját, és a következő filmforgatásomig is csak kevés idő volt már hátra. Ezért azt mondtam Bonónak, hogy most nem jó, majd máskor, mire rám nézett, és azt felelte: – Ha most nem jó, akkor sohasem lesz az. – Amiben persze tökéletesen igaza volt.

Nem tápláltam különösebb illúziókat az úttal kapcsolatban. Nem hittem abban, hogy meg fogom változtatni bárkinek az életét. Bono is azt mondja, hogy nincs rosszabb egy nemes ügyért küzdő rocksztárnál, de a nemes ügyért küzdő színész mindjárt a második a sorban. Borzongva gondoltam arra, hogy valahol a bozótban vagy egy városi nyomornegyedben caplatok, és úgy teszek, mintha a szívemen viselném a dolgot, utána meg szépen hazarepülök a kipárnázott életembe. De aztán rájöttem: ez még annál is ostobább kifogás lenne, mint hogy nem érek rá. Minél többet forgattam az agyamban ezt az utazást, annál jobban megjött hozzá a kedvem, hogy találkozzam igazán szegény emberekkel, ott helyben lássam, hogy milyen gondokkal küszködnek, és megpróbáljam kitalálni, hogyan segíthetnék rajtuk. Végül aztán azt mondtam Bonónak, hogy vele tartok, sőt a bátyámat, Kyle-t is sikerült rábeszélnem.

Kéthetes utat terveztünk: ellátogatunk nyomornegyedekbe és falvakba Dél-Afrikában és Zambiában. A DATA olyan pompásan megszervezte az utat, akár egy egyetemi szemináriumot. Mindennap valami új problémával ismerkedtünk meg azzal kapcsolatban, hogyan próbálnak emberek kikecmeregni a szegénységből: alulfinanszírozott egészségügyi ellátás, élet egy nyomornegyedben, AIDS. Tájékoztatókat olvastunk el, a gondok ellen küzdő szervezeteket látogattunk meg, és sokat beszélgettünk az érintettekkel.

Az egyik utolsó zambiai napunk témája a víz volt. Nemigen értettem, miért. Az világos volt előttem, hogy miért kellett foglalkoznunk az AIDS-szel meg az oktatással, hiszen erről sokat lehetett olvasni a sajtóban, beszéltek róla az emberek, petíciókat írtak alá, és adakoztak ezekre a célokra. Amikor viszont arról értesültem, hogy most a víz problémája következik, valójában nem tudtam, hogy az mit jelent. Arra tippeltem, hogy szennyezett.

Aztán beleolvastam a tájékoztató szövegbe. Kiderült belőle, hogy a víz csakugyan szennyezett, mégpedig olyannyira, hogy mintegy húsz másodpercenként hal meg egy gyerek valamilyen vízzel terjedő betegségben.1 De nemcsak erről van szó, hanem arról is, hogy a vízhez nehéz hozzájutni. A falvakban nincs vízvezeték, a házakban nincsenek csapok. Valakinek mindig el kell mennie vízért, és haza kell hoznia, mégpedig majdnem mindig egy lánynak vagy asszonynak. Az ő dolguk, hogy elmenjenek a legközelebbi vízforrásig, és ott megtöltsék a kis híján húszliteres műanyag kannájukat.2 Utána haza is kell cipelniük, majd másnap reggel (és minden reggel) ezt meg kell ismételniük.

Meg akartuk tekinteni, hogy néz ki ez a gyakorlatban, ezért négy órát autóztunk Zambia fővárosából, Lusakából egy faluig, ahol volt egy kút, amit a DATA-val együttműködő szervezet ásatott. Ennek a szervezetnek a tagjai tudtak egy családról, amelyik az út közelében lakik. 14 éves lányuk, Wema (ez álnév, hogy védjük az inkognitóját – a szerző) iskola után mindennap elment ehhez a kúthoz, hogy vizet vigyen a családnak. Beleegyezett, hogy vele tartsunk, de amikor megérkeztünk a házukhoz, még nem találtunk ott senkit. Sőt, az egész környéken sem. Nem láttam ott semmiféle faluközpontot, a kunyhók meglehetősen szétszórva helyezkedtek el. Igen nagy csönd volt, és egy darabig csak ültünk ott, és vártunk.

Aztán megláttuk Wemát, amint jött felénk az úton. Könyvek voltak nála, és kék ruhát viselt, amit iskolai egyenruhának gondoltunk. Szégyenlősen köszöntött bennünket, aztán letette a könyveit, és bement a családi kannáért.

Elindultunk a kút felé, és eleinte akadozott a társalgás, amiben persze nem volt semmi meglepő. Wemának, aki minden áldott nap egyedül tette meg ezt az utat, most hirtelenjében útitársai akadtak, köztük falusi elöljárók, meg még egy külföldi színész is. Nem ugyanazt a nyelvet beszéltük, ezért tolmácsra volt szükségünk. Aztán mégis, ahogy mendegéltünk, a többiek valahogy távolabb húzódtak tőlünk. Eleinte igen kurtán válaszolt a kérdéseimre, de egy idő után mindketten feloldódtunk egy kicsit, és még a csöndjeink is természetesnek tűntek. Békésen ballagtunk a néptelen úton.

Úgy fél óra múlva a kúthoz értünk. Valaki azt javasolta, próbáljak meg vizet húzni belőle. Éppen akkor fejeztem be egy Jason Bourne-mozi forgatását, ezért úgy hittem, jó erőben vagyok. Csakhogy ebből a kútból nehezebb volt vizet fakasztani, mint gondoltam volna. Jót nevettünk Wemával, mialatt küszködtem vele. Ő tökéletesen begyakorolt mozdulatokkal szivattyúzta a vizet, majd emelte fel a súlyos sárga kannát a feje tetejére, és tartotta egyensúlyban a fél kezével. El is csodálkoztam az ügyességén, ám aztán eszembe jutott, hogy számára ez munka, amit mindenképpen el kell végeznie.

Hazafelé menet eleredt az eső. Senki sem tett rá semmilyen megjegyzést, csak ballagtunk tovább. Ha az ember engedelmesen megadja magát az esőnek, és belenyugszik, hogy most aztán bőrig ázik, akkor valahogy fellazul. Beszélgetni is könnyebb így. Megkérdeztem Wemát, hogy ebben a faluban akar-e majd lakni akkor is, ha felnő. Ismét kissé szégyenlősen rám mosolygott, mintha röstellne válaszolni, de aztán csak kibökte: – Nem, Lusakába akarok menni, hogy ápolónő legyek.

Az volt az érzésem, hogy ezt eddig nemigen kötötte mások orrára. Kíváncsi lettem volna, hogy a szülei tudnak-e erről a tervéről, és nem azért habozott-e a válasszal, mert attól tartott, hogy én majd elárulom nekik. Számára nem volt kis dolog egy ilyen álmot dédelgetni: otthagyni az egyetlen helyet, amelyet addig ismert, és egyedül nekivágni az útnak, hogy megmutassa, mire képes. Ezzel nagyon együtt tudtam érezni. Jó, tudom, elcsépelt dolog valakivel találkozni a világ túlsó végén, aztán hirtelen úgy érezni, hogy tisztára olyan, mint én vagyok, de most pontosan így voltam vele. Felidézte bennem a nyughatatlanságot, azt a vágyat, hogy kitörjek, és csináljak valami mást, valahol másutt. Igenis, pontosan tudtam, milyenek egy kamasz álmai. Tizenéves koromban gyűjtögettem a nyári munkákon megkeresett pénzemet a Ben Affleckkel közös bankbetétemben, hogy egyszer majd New Yorkba mehessünk, és ott színészek lehessünk. Ez persze nem egészen ugyanaz, mint Wema álma, de nem is annyira más, hogy ne lehessen bennünk semmi közös.

Ahogy tovább beszélgettem a lánnyal, egyre biztosabb lettem benne, hogy meg fogja csinálni. Volt benne valami spiritusz, valami eltökéltség, amitől el tudtam képzelni, hogy egy szép napon veszi magának a bátorságot, és bejelenti a szüleinek: márpedig el fog menni szerencsét próbálni Lusakába. Lehet, hogy haragudni fognak rá, vagy szomorúak lesznek, hogy el kell válniuk tőle, de az is lehet, hogy büszkék, amiért többre törekszik. Sőt, lehet, hogy mindhármat érezni fogják. Ő viszont tanulni fog, aztán meg dolgozni, és meg fogja valósítani a célját. Most, tizenöt évvel később is biztosra veszem, hogy sikerült neki, és ma már nem azon a falusi úton gyalogol a vizeskannájával. Remélem, nem tévedek.

Főként azért – pontosabban csakis azért – bízom ebben, mert Wema egyáltalán járhatott iskolába. Félórányira laktak ugyan a kúttól, de az egyórányi vízhordás mellett még mindennap maradt elég ideje ahhoz, hogy elmenjen az iskolába, majd elkészítse a házi feladatát még naplemente előtt – a faluban ugyanis nemcsak vízvezeték nem volt, hanem villany sem, és sötétedés után már nem lehetett olvasni. A DATA azért ismertetett össze engem éppen vele, mert az ő esete bizonyos értelemben sikertörténet volt: közel lakott a kúthoz, így maradt ideje tanulásra is. Több millió lánynak nincs ekkora szerencséje, mert számukra a vízhordás nem csupán egy, hanem három, négy vagy akár hat óra hosszat tart. Ezzel telik el az egész napjuk: a vízhordással. E miatt a kötelesség miatt nem járhatnak iskolába, vagy azért, mert a földeken kell dolgozniuk, vagy olyasvalamit készíteniük otthon, amit aztán el lehet adni a piacon. India egyes részein például annyira ritka a víz, hogy a férfiak második vagy akár harmadik feleséget is vesznek maguknak, akiknek semmi más teendőjük nincs, mint hogy vizet hozzanak a családnak.3

Egyre csak az a régi mondás jutott az eszembe, hogy „a víz az élet”. Vajon hány órát mentett meg ennek a tizennégy éves lánynak az életéből az, akinek eszébe jutott nem öt-hat, hanem két kilométerre az otthonától kutat ásnia? Ezért maradt ideje egyébre is, mint hogy minden áldott nap megjárja az utat a ház és a kút között. Ezért dédelgethetett olyan nagy és merész álmot, hogy alig merte kimondani. Wema számára valóban a víz volt az élet, egyben a lehetőség egy jobb sorsra.

Itt most egy kicsit meg kell állnom, mert ez a „celeb eljut Afrikába, és ott elhatározza, hogy megmenti a világot” típusú duma már biztosan kezd az olvasó idegeire menni. Én is így vagyok vele. Lehet ugyan, hogy én vagyok ez a bizonyos celeb, ugyanakkor az anyám fia is vagyok.

Az én anyám, Nancy Carlsson-Paige, aki ma a hetvenes éveiben jár, a kisgyerekek nevelésének professzora volt gyermekkoromban. A massachusettsi Cambridge Lesley Egyetemén tanított. Én kilencéves koromtól a mamámmal és a bátyámmal éltem együtt egy hatlakásos társasházban, közel az iskolához. Ismerős, amikor az emberek panaszkodnak az egyetemi tanárok túlzott liberalizmusára, meg hogy afféle hippikommunában éltek? Bizony, én egy ilyenben nevelkedtem. Nem viccelek: az egyik bébicsőszöm maga Howard Zinn volt, a híres bostoni professzor, az A People’s History of the United States („Amerika történelme a nép szemével”) című könyv szerzője, amely elsőként ábrázolta a történelmet inkább az elnyomottak, mint az elnyomók szemszögéből. Amikor hollywoodi libsinek gúnyolnak, hol szeretnék jól odacsapni, hol meg csak annyit mondanék: „A libsi stimmel, csak nem hollywoodi, hanem cambridge-i”.

Nyolcvanas évekbeli kamaszkoromban Cambridge-ben (no nem éppen a Central Square-en, ahol Bennel lófráltunk, hanem otthon, az ebédlőasztalnál) az egyik gyakori téma a közép-amerikai válság volt. Ennek a gyökerei az ötvenes évekig nyúltak vissza, amikor a CIA az Eisenhower-kormány utasítására segédkezett Guatemala demokratikusan megválasztott elnökének a megbuktatásában – azon az alapon, hogy ez megállítaná a kommunizmus további terjeszkedését a mi féltekénken. Guatemala elnöke valójában csak egy baloldali reformer volt, nem kommunista, Amerikának – attól tartva, hogy titokban mégiscsak az, vagy idővel azzá válhat – ez mégis elegendő ok volt egy katonai puccs támogatására. Az akkor kitört polgárháborúban 200 ezren haltak meg.4 A hetvenes és nyolcvanas években a régió baloldali mozgalmai: a nicaraguai sandinisták és a salvadori FMLN megdöntötte a helyi diktatúrát, illetve katonai juntát. Az Egyesült Államok a diktátorokat támogatta pénzzel és tanácsadókkal, így aztán hosszú és véres polgárháborúkat folytathattak. Az emberi jogokat mindkét oldalon csúnyán megsértették, de annyi borzalom történt ekkor, amennyi nem férne bele ebbe a könyvbe. Mindenesetre sejtem, hogy sokan nem bíznak olyasvalakiben, aki éppen Howard Zinntől tanulta a történelmet.

Érjük hát be annyival, hogy gyermekkoromban az amerikai Cambridge volt a fenti külpolitikával szembeni ellenállás egyik fő központja. A templomokban gyászmisét tartottak az elnyomás áldozatainak emlékére, önkéntesek jártak házról házra a meggyilkoltak fényképeivel, és gyűjtöttek adományokat a családjuknak. Nagy tüntetésekre emlékszem a Boston Common parkban. Az egyiken ötszázan elfoglalták a Kennedy-toronyházat, a massachusettsi kormányzat székhelyét. Ezeken a tüntetéseken anyám is részt vett, az egyiken még le is tartóztatták. A tüntetések ugyan nem változtatták meg az amerikai politika irányvonalát, de azért nyomtak valamit a latban. A massachusettsi kormányzó a Reagan-koszakban például nem volt hajlandó a tagállam nemzetőrségét Közép-Amerikába harcba küldeni. Cambridge városa befogadott a konfliktus elől menekülőket, és testvérvárosául választott egy polgárháborúban feldúlt salvadori helységet, ahová orvosi ellátást és egyéb segélyszállítmányt is küldött.5

Anyám ez idő tájt kezdett spanyolul tanulni, majd Közép-Amerikába utazgatni, ahányszor csak tehette. Járt Guatemalában, Salvadorban, Hondurasban. Főként azért, hogy jobban megértse, mi is folyik ott, és itthon elmesélje, amit látott, hogy ezzel is csökkentse a további amerikai beavatkozások esélyét. Számos aktivista hitte, hogy minél több amerikai tartózkodik ezekben az országokban, annál kevésbé kockáztatja a kormányzat az állampolgárainak az életét egy fegyveres beavatkozással.

Anyám három ilyen útra is magával vitt. Először ottani családoknál szálltunk meg, és nyelvleckéket vettünk, majd körbejártuk az országot, rendszerint csirkéket szállító autóbuszokkal. Azon a nyáron, amikor Guatemalában jártunk, a hegyekben még folytak a harcok. Egy ízben elhaladt mellettem egy teherautó, a platóján egy csomó kölyökkel, akiknek ki volt mázolva álcázó festéssel a képük, és puskát tartottak a kezükben. A hegyekbe tartottak, hogy csatlakozzanak a harcosokhoz. Én ekkor még csak 17 éves voltam, ők meg vagy velem egyidősek, vagy fiatalabbak. Sohasem felejtem, amikor megpróbáltam egyikük szemébe nézni, és csak üres tekintettel találkoztam. Az a fiú sok mindent látott már, amit én még nem, és soha nem is fogok.

A következő, 1989-es nyáron, miután befejeztem az első egyetemi évemet, anyám így szólt hozzám: – Matt, eddig visszafogtam magam ezeken az utakon, mert neked meg Kyle-nak anyára volt szükségetek. De most már felnőttetek, és tudomásul kell vennetek, hogy ezentúl nem fogom.

Egyre veszélyesebb helyekre utazott, például Cambridge salvadori testvérvárosába. Fennállt a gyanú, hogy itt gerillák állomásoznak, és éppen mialatt anyám ott volt, megjelentek a salvadori hadsereg katonái, a levegőbe lövöldöztek, majd a város kútjába pisáltak, hogy beszennyezzék az ivóvizet. Anyámnak szerencsére nem esett baja, és még elszántabban tért haza, készen arra, hogy tovább harcoljon az igazságtalanság ellen.

Ezzel együtt eléggé ambivalens nézeteket vallott ezekről a dolgokról. Egyfelől elkötelezte magát arra, hogy segítsen, másfelől mélységesen gyanakvó volt az emberekkel, kormányzatokkal, szervezetekkel – gyakorlatilag mindenkivel szemben, aki segítő szándékkal jelent meg valahol. Emlékszem, azt mondta nekem, hogy a beavatkozás, még ha jó szándékú is, lehet leereszkedő, sőt akár még öntudatlan rasszizmust is takarhat: azt a feltevést, hogy a fekete vagy barna bőrű emberek képtelenek segíteni magukon. Ki nem állhatta azoknak a segélyszállítóknak az arroganciáját, akik mindentudónak képzelték magukat, és kéretlenül osztották az észt a rászorulóknak.

Kritikus volt önmagával szemben is. Abban biztos volt, hogy a jó oldalon áll, de felmérte azt is, hogy ez nem elegendő. Utazásai arra tanították meg, hogy igen nehéz megérteni az élet összetettségét egy olyan országban, ahol az ember sohasem élt, felmérni olyan körülményeket, melyek minden korábbitól különböznek, és a kívülről behozott ötletek gyakorlati következményeit.

Mindenkinek ismerős lehet a keresztes hadjáratot folytató liberális karikatúrája. Előttem világos volt, hogy az én anyám nem ilyen keresztes. Minduntalan harcolt önmagával és a kétségeivel. Keményen küzdött, hogy elkerülje a körülötte leselkedő csapdákat. Próbált szerény, sohasem öntelt lenni, nehogy akár tudat alatt azt képzelje, hogy többet tud a salvadoriak, mexikóiak, guatemalaiak életéről, mint ők maguk. Ezzel a tudatossággal felfegyverkezve tudta aztán eldönteni, hogy mire lehet képes.

Sok idő, több év telt el az anyámmal folytatott beszélgetések óta, mielőtt ezeknek a tanulságait alkalmazni kezdtem a saját életemben is. Ezekben az években a hátamon volt a házam, ingáztam a barátaim díványai meg a filmforgatások között, kapcsolatom a való világgal háttérbe szorult a mögött a probléma mögött, hogy vajon kapok-e nagyobb és jobb filmszerepeket és állandó munkát. Aztán amikor ez bekövetkezett, minden energiámat fölemésztette ennek a helyzetnek a stabilizálása; utána családot alapítottunk Lucyval, és észre se vettem, de máris 2006-ot írtunk. Ekkor keresett meg Bono, hogy bevonjon az ügyeibe. El tudta hitetni velem, hogy ha másokon segítek, attól még nem kell feladnom a saját életemet. Ő és a U2 is nyugodtan készítette az újabb albumokat, mialatt a szegénység ellen kampányolt. Nem adta fel a munkáját, és nem hanyagolta el a feleségét, Alit és a négy gyereküket sem.

Nem riasztotta vissza az sem, hogy egyesek úgy gondolták: egy rocksztár egy árva szót se szóljon a szegénységről, esetleg képmutatónak, dilettánsnak vagy a népszerűséget hajhászó emberbarátnak nevezik. Ilyesmi gyakran megtörtént, és történik még ma is, ez a dolog velejárója. De Bono szerint egy kis csipkelődést érdemes elviselni, ha az ember tényleg tesz valamit – szemben azzal, amikor nem tesz semmit, vagy csupán csekkeket állít ki. Ne értsenek félre: az adakozás fontos, és ha valaki olyan szerencsés, mint én voltam eddig, akkor adhat akár azzal arányosan is, amit kapott. Én ebben mindig is hittem. Ugyanakkor éreztem azt is, hogy ennél talán többet is tehetnék. Azzal a 2006-os utazással tettem meg az első lépést annak eldöntéséhez, hogy mi legyen ez a több.

Jegyzetek

1. fejezet

1„Why a ‘Water for Life’ Decade?” ENSZ, 2005.

2Vickey Hallett: „Millions of Women Take a Long Walk with a 40-Pound Water Can”, Goats and Soda (blog), NPR, 2016. 7. 7.

3Mallika Kapur: „Some Indian Men Are Marrying Multiple Wives to Help Beat Drought,” CNN, 2015. 7. 16.

4Patrick McDonnell: „Guatemala’s Civil War Devastated the Country’s Indigenous Maya Communities,” Los Angeles Times, 2018. 9. 3.

5Daniel Wroblewski: „One Year of Sanctuary in Cambridge, Mass.,” The Harvard Crimson, 1986. 4. 11.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Montserrat – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0