Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bővített kiadás), 2020

Mögötted!, 2020

Nőiségnapló (társszerző: Sienna Cole), 2021

Festménybe zárt lelkek, 2021

Harmónianapló (társszerző: Konkoly Zsófia), 2022

© Ludányi Bettina, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovoBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-41-5

A történet Los Angeles városában játszódik, az író fantáziájának a szüleménye.

Köszönöm a páromnak, aki nélkül ez a történet nem születhetett volna meg. Nemcsak az alapötlet származik tőle, de az írás folyamata során is végig számíthattam rá.

PROLÓGUS

1994

A fiú a szobájában sír. Felhúzott lábbal ül az ágyán. A homlokát a térdére nyomja. Az arca nemcsak a zokogástól piros, hanem a pofontól is. Túl nagy volt egy ilyen kisgyermekhez képest. Megszédült tőle. Felemeli a fejét, hideg tenyerét az égő területre simítja. Összeszorítja a szemhéját, vonásait eltorzítja az elkeseredés. Az a fajta, ami csak a sajgó lélek által képes megfoganni és szárba szökkenni.

Hamarosan léptek zaja veri fel a folyosó csendjét. A ritmikusan dobogó hang és a szipogás kánonja nyomasztó hatást kelt. A kilincs elfordul, az ajtó kinyílik, és egy feketébe öltözött alak lép a szobába. A súlya alatt még annak ellenére is megreccsen a parketta, hogy az idős nő vasággyal együtt nyom ötven kilót.

– Mire ez a nagy sírás-rívás? – A dada érdes hangja betölti a szobát. Keményen csattan vissza a falakról, de ez talán még mindig elviselhetőbb, mint egy erős pofon okozta fájdalom. – A nagyfiúk nem sírnak. Micsoda dolog ez!

A matrac megmozdul a vékony gyermek alatt, ahogy a dada leül mellé az ágyra. Az együttérzés hiányától kongó szavak és a mély, szinte már férfias hang mellett a kedves és lágy vonások eltörpülnek.

– Hadd nézzem az arcod! – mondja a már jól megszokott, orosz akcentussal. A kisfiú felemeli könnyáztatta arcát, tekintete a nőre siklik. A dada elfordítja a gyermek fejét, hogy jobban szemügyre tudja venni a pofon helyét. – Ugyan már, ezért ez a hiszti? Semmi sem látszik. Nem is fáj ez annyira!

A fiúcska szóra nyitja a száját, de végül nem mond semmit. Hasztalan lenne. Nemegyszer megtapasztalta már. A szemében újra kiélesedik a keserűség, és megjelenik mellette még valami, amit talán a meg nem értettség miatti csalódásnak lehetne nevezni.

– Az apád csak jót akar neked. A legjobb tanítókat hozatja ide, és mindent megad neked – mutat körbe a dada meggyőződéssel. – Itt ez a nagy szoba, tele játékokkal. Sokaknak nincsenek ilyen holmijaik.

Úgy mondja, mintha más se számítana. Igen, ott a sok autó, a vonatok, mindenféle makett meg társasjáték. „Foglald el magad valamivel!” – szokta időnként hallani, amikor a szobájába küldik, ahelyett, hogy átengednék a barátaihoz. Pontosabban… az egyetlen barátjához. Akkor jó gyerek, ha nincs láb alatt. Pedig az ember társas lény. Hiába a sok játék, ha olykor nincs kivel megosztani. Egyetlen autó sem szól vissza. A makettek nem ölelik át és nem simogatják meg sajgó arcát. A bőség, amiben él, és amire folyton felhívják a figyelmét, illúzió csupán. Egy olyan érzéki csalódás, ami még egy felnőtt embert is képes átverni.

– A héten amúgy sem ez az első alkalom, hogy felbosszantod az apádat. Természetes, hogy eljár a keze – folytatja a dada. A kisfiú legszívesebben befogná a fülét, hogy ne kelljen az apjáról hallania, de a keze félúton megáll. Kikapna, ha megtenné. – Hozzá sem fogtál a házi feladathoz, és máris a játékon jár az eszed. Számtalanszor megbeszéltük már, hogy az első a tanulás, de mintha a falnak beszélnék. Nem tudlak én sem megvédeni, ha ilyen nemtörődöm és hálátlan vagy! – Rövid szünetet tart, mielőtt folytatná. Újra a fiú álláért nyúl, marokra fogja, így emeli fel a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Nem szorítja meg túl erősen, az arca mégis meggyűrődik. – Most miért ráncolod így a homlokod?

A gyerek elhúzná a fejét, de a nő nem engedi.

– Csak nem értem – mondja végül. – Miért vagyok hálátlan azért, mert szeretnék játszani egy kicsit a barátommal? Vagy mert sírok, ha a papa megüt? Nem inkább ő a hálátlan?

A dada szigorú tekintettel mered rá. A szeme enyhén összeszűkül, a szemöldökét összevonja. A harag ráncai azonnal megjelennek a homloka közepén. A fiú beharapja a száját, és lesüti a szemét. Csak elképzelni tudjuk, milyen érzések jelenhettek meg benne hirtelen. Létezik egyáltalán olyan gyermek, aki nem ijed meg egy ilyen zord pillantástól?

– Te ostoba! Hogy mondhatsz ilyet? – kiáltja a nő, majd elengedi a fiú arcát, és feláll az ágyról. Fel-alá kezd járkálni a szobában, közben oroszul hadar valamit. Hosszú, fekete szoknyája susogva követi a teste mozgását. Az égre emeli a tekintetét, aztán újra a gyerekre. Mutatóujjával vádlón felé bök. – Az apád mindent megtesz érted. Mindent biztosít ahhoz, hogy jó életed legyen. A hét hátralévő részében szobafogságban leszel. Így bőven lesz időd gondolkodni.

A fiú nem tudja, hogy a dadájának minden szavát a múltban átélt szenvedés szüli. Nem mintha számítana. A sanyarú sors ismerete sem oltaná ki annak bánatát, amit a figyelemhiány okoz. Bár a nő vádolta a gyermeket nemtörődömséggel, ő az, aki képtelen észrevenni a nyilvánvalót.

A büntetés kiszabása után – amit ő minden bizonnyal jogosnak és szükségesnek érez, valójában viszont a teljes figyelmetlenség és tudatlanság szülte – hátat fordít, és elhagyja a szobát. Az ajtó hangos csattanással vágódik be mögötte. A gyermek összerezzen az éles hangra. Az arca ismét sírásra torzul, és hamarosan el is indulnak rajta a könnycseppek. Oldalra pillant, az éjjeliszekrényére. Egy fénykép van rajta az édesanyjáról. Odanyúl, és kézbe veszi a képet. A vonásait némiképp meglágyítja a szeretet a nő iránt, akit soha nem ismerhetett.

– Ha te itt lennél, minden más lenne…

Ezt biztosan tudta. Látta, hogyan viselkednek az édesanyák a gyermekeikkel. Egyesek szeretetteljesek, mások néha durvák, de akkor sem hagyják magukra a fiaikat vagy lányaikat. A játszótéren – ha néha kiengedték – rengeteg történetet hallott másoktól. Az egyik fiú, aki két évvel volt idősebb nála, egyszer azt mondta neki, hogy szerinte ő árva, mert nincs anyukája. Egy lány, aki a közelben ugrókötelezett, rögtön közölte vele, hogy buta, mert csak azt hívják árvának, akinek se apukája, se anyukája nincs. Sokat gondolkodott ezen, és meg is osztotta a bizonytalanságát a barátjával. Nem tudta eldönteni, hogy árva vagy sem. Végül azonban arra jutott, hogy az. Kétségtelenül az. Lehet, hogy van apukája, de sosincs mellette. Nem is szereti. Mindig csak kiabál vele, megveri, és ráerőszakol olyan dolgokat, amelyeket nem akar. Nincs senki, aki megértené. Vagyis de… egyvalaki mégis van.

Az ablakra pillant. Az apja biztosan nem fogja keresni, és a dadája sem fog visszajönni vacsoráig. A szobafogság az szobafogság. Ilyenkor mindig jó pár órára magára hagyják. Feláll az ágyról, és az ablakhoz lép. Óvatosan kinyitja, kinéz rajta, aztán átlendíti a lábát a párkányon. Számát sem tudja, hányszor mászott már ki a terasz tetejére, majd ereszkedett le az ágas-bogas bokorral benőtt oldalán. Nem ismerte a növény nevét, amit felfuttattak rajta. Neki az is elég volt, hogy nem szúr. Rutinosan és gyorsan mozog most is. Földet érve lelapul a ház oldalához, és fülel. Nem hallja sem a dadát, sem a kertészt. Bár tudja, hogy a férfi nem árulná el őt, mégsem szeretne összefutni vele. Vár még néhány percet, majd a hátsó udvar felé kezd szaladni. Van ott csúszda, hinta, libikóka és egy hosszú lábakon álló faház, ami úgy néz ki, mint egy magasles. Ha szomorú volt, és el akart bújni a világ elől, mindig felmászott oda, és órákig le sem jött.

A faház aljában még egyszer körbepillant, és fokról fokra felmászik a létrán. Felérve a szíve nagyot dobban a mellkasában, mert megtalálta, akit keresett. A barátja összegömbölyödve fekszik a pokrócokon. Nincs is fent egyéb. Néhány játék, zacskóban keksz, egy kis csoki, párna és pokróc. A lányka szeme üveges, az arca könnyáztatta. Az apja nem akarja egyedül hagyni, ezért mindig magával hozza, ha dolga van a kertben.

A kisfiú odakuporodik hozzá, és megsimogatja a karját. A lány szipog egyet, majd ülő helyzetbe tolja magát. Pár pillanatig a faház oldalának vetett háttal ülnek egymás mellett, csendesen.

– Nagyon piros az arcod – mondja a lány, és óvatosan odaérinti a kezét. A fiú nem húzza el a fejét, noha alig észrevehetően felszisszen.

– A dadám azt mondta, nem is látszik…

– Talán ő tényleg nem is látja. Vagy elhiszi, hogy nem látja – vonja meg a vállát a lányka. – Mint amikor a papa azt mondja, hogy minden rendben lesz, de nem gondolja komolyan. Talán azt hiszi, buta vagyok ahhoz, hogy észrevegyem a hazugságot.

Egy jó ideig hallgatnak. A fiú a zacskó vaníliás kekszért nyúl, kibontja, és megkínálja a kislányt. A szemében továbbra sem lát mást, csak mély bánatot, noha a keksz mindig mosolyt csalt a barátja arcára. Ezúttal azonban nem. A lány kivesz egy darabot, és csendben eszegetni kezdi.

– Fáj még itt, igaz? – kérdi a fiú, és a szívére mutat.

A kislány abbahagyja a rágást, és elsírja magát. A szája legörbül, az arca eltorzul, a hangtalan fájdalom ziháló szipogássá változik.

– Nagyon – zokogja. Kezéből kiesik a kekszdarab a kis faház padlójára, az apró morzsák szétszóródnak körülötte. A fiú leteszi az öléből a zacskót, és átöleli a lányt. Az ő szíve is fáj, bár nem úgy, mint a lányé. – A papa azt mondta, ha át tudná venni a fájdalmamat, megtenné. De képtelen rá.

– Én is megtenném – vágja rá rögtön a kisfiú. – De én sem tudom.

A kislány váratlanul felkapja a fejét, és hatalmasra kerekedett, ijedt szemmel mered rá. Megfogja a kezét, és közelebb húzódik hozzá, bár a combjuk már így is összeért.

– Ugye te nem fogsz elmenni? Soha! Nem hagysz el, mint a mama!

Heves fejrázás a válasz a fiú részéről. Egy pillanatig sem habozik. Ugyanúgy szüksége van a lány jelenlétére, mint ahogy neki rá.

– Én nem megyek sehova.

A kék szempárból eltűnik a szomorúság, és átveszi a helyét az eltökéltség. Felemeli a kisujját, és annyit mond:

– Ígérd meg nekem!

A fiú lenéz az ujjacskára, majd felemeli ő is a jobb kezét, és a kisujjával átkulcsolja a lányét. Belenéz a szemébe, és határozottan bólint. Az arcáról süt a komolyság. Mindketten tudják, hogy ez a pillanat sokkal többet jelent, mint két összetört szívű gyermek semmitmondó esküje. Mindketten látták, hogyan ígérnek meg dolgokat a gyerekek egymásnak, majd hogyan szegik meg őket a következő percben azt kiabálva: már régen volt, amikor azt mondtam…

Ez nem ilyen. Korántsem.

A lány nem távolodik el. A kisujjak még mindig egymásba fonódva várakoznak kettejük között. Csak a hangosan kimondott szó teheti hivatalossá ezt az ígéretet.

– Itt maradsz mellettem. Egész életünkben. Igaz?

A fiú elmosolyodik, és kimondja a szót, ami talán nem törli el a gyász fájdalmát, de elég erőt ad a kislánynak ahhoz, hogy ne ragadjon bele a szenvedésbe.

– Igen! – vágja rá határozottan. – Esküszöm!

A GYILKOS

2022. 03. 13., ÉJSZAKA

Egy patkány szalad át a mocskos betonpadlón.{1} Csak egy pillanatig látható az elmosódó sziluett, amíg csendes szörnyetegként újra el nem nyeli a sötétség. Egy lélegzetvételnyi ideig még hallani az apró lábak szöszmötölését, ám hamarosan újra teljes némaság hullik a félhomályban úszó helyiségre. A benti levegő kezd elviselhetetlenné válni. Az öreg épületekre jellemző, dohos szag vegyül a napok óta rothadó dögök összetéveszthetetlen bűzével. Hiába szökik be olykor-olykor az enyhe éjszakai szellő a folyosóról az egykor ablakként szolgáló terebélyes nyíláson át, a halál bukéja túl erős ahhoz, hogy elsöpörje. De talán jobb is így. Gyerekkorom óta ki nem állhatom ezt a penészes, állott szagot. Tizenegy éves koromban egyszer elszöktem otthonról. Aztán eltévedtem… Az eső leszakadt, én pedig egy romos házban húztam meg magam. Egész éjszaka ott voltam. Egyedül a sötétben attól rettegve, hogy a feketeségből egyszer csak valami rám támad. Ironikus, hogy most én állok az árnyak között, és várom, hogy az áldozatom magához térjen. A test ott hever az egyik fal tövében, amin már rég nincs vakolat. A mennyezet egy részéről is teljesen leesett, szinte látni lehet a tetőszerkezet gerendáit.

Az idősödő férfit a munkahelye elől raboltam el. Túlóráznia kellett. Késő este volt már, mire nyúzott arccal kisétált az épületből. Beült az autójába, és ledobta a táskáját maga mellé. Két kezét a kormányra csapta, és vett egy mély levegőt. Hosszan fújta ki a száján, majd az orra alatt motyogva próbálta bedugni a kulcsot a helyére. Ahelyett azonban, hogy a lyukba csúszott volna, kiesett a kezéből a lábához. Szitkozódva hajolt utána, próbálta kitapogatni. Észre sem vette, hogy nincs egyedül… Még akkor sem, amikor megmozdultam a hátsó ülésen, előrenyúltam, és leütöttem egy feszítővassal.

Néhány órája még fürdött a tiszteletben, amit a mögötte álló, több évtizedes szakmai tapasztalat, a munkahelyén betöltött szerepe és a titulusa váltott ki az emberekből. Most viszont az oldalán fekszik a patkányürülékben, a feje és az arca egy része a koszos, repedezett betonpadlóra simul. A két kezét összekötöttem. Biztos vagyok benne, hogy a kötél fájdalmasan nyomódik a húsba, és a bőr felszínét már ki is kezdte. Gondoskodtam róla, hogy így legyen.

Épp kezd magához térni. A lába megrándul, majd lassan, apró, vontatott mozdulatokkal ökölbe szorítja az ujjait. Próbál a hátára fordulni, ám a teste a falnak ütközik. Vár pár pillanatot, aztán újabb mozdulattal próbálkozik, ezúttal sikeresebben. Halk nyögés szakad fel a torkából, amint a tenyerét óvatosan a fejére simítja. Az ujjai épp a sebet tapintják a jobb füle fölött. A belőle szivárgó vér már bizonyára ragacsossá alvadt. Nyöszörögve mozdul újra, és próbálja ülő helyzetbe verekedni magát. Remegő kézzel tolja fel a testét a fal mentén. Résnyire nyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, ám úgy tűnik, a hang megakad a torkán, a szavak pedig megmaradnak a gondolatok szintjén. Talán a szája mostanra teljesen kiszáradt. Mindannyian tudjuk, milyen kellemetlen érzés ez. A nyelv mintha a duplájára nőne, és a szájpadlásra tapad, a torok pedig karcossá válik. A férfi vesz egy mély levegőt, a szemhéja felpattan. Riadtan körbepillant, a légzése egyre szaporább lesz. A vele szemben felállított fényforrás nem mondható erősnek, ő mégis hunyorogva, a kezével eltakarva a fény útját, próbál túllátni rajta. Bele a sötétségbe. Oda, ahol én is állok.

A rekedtes lihegés hirtelen abbamarad. Leereszti a kezét, aztán mozdulatlanná válik. Egy pillanatra azt hiszem, hogy észrevett. Olyan csendben veszi a levegőt, mintha nem is lélegezne. Közben hegyezi a fülét. Látom abból, ahogy a fejét kissé oldalra döntve tartja. A szeme sem pihen, folyamatosan a helyiséget pásztázza. Meg kell hagyni, van önuralma. Talán arra számít, hogy meghall egy apró neszt vagy zörejt, ami valamilyen módon a segítségére lehet? Ebben kár reménykedni. A találkozásra azonban nem kell soká várnia. Hamarosan szemtől szemben fogok vele állni.

– Hahó! Tudom, hogy ott van…

Megborzong. Elmosolyodom. Rosszul fogalmazott. Nem egyszerűen tudja, hanem érzi a zsigereiben. Elképzelem, ahogy a félelem elkezd felkúszni a nyelőcsövén, és keserű ízt hagy a szájában. Számos pszichológiai értekezést olvastam a témában, ám a saját szememmel még sosem láttam. Ez az első alkalom, hogy a képzelet valósággá válik.

Azt mondják, az ember az utolsó pillanatban a szeretteire gondol. Vajon az ő fejében ki jár? A felesége? A haloványszőke hajú, zöld szemű nő, aki mindig ragyogó mosollyal az arcán várta haza? Színpompás látvány. Tudom, mert a saját szememmel néztem végig. A kedvesség, ami belőle árad, beleissza magát az ember emlékezetébe.

Épségben gyere haza!

Ma reggel is ezekkel a szavakkal engedte el a férjét dolgozni. Kár, hogy nem fogja tudni teljesíteni a felesége vágyát.

– Jöjjön elő!

Kiáltásnak szánja, ám csak valami silány, rekedtes próbálkozás hagyja el a száját. Míg ő ismét zihálni kezd, én azon gondolkodom, hogy… ennyi lett volna? A felesége arca már el is tűnt lelki szemei elől? Vagy eszébe sem jutott a nő? Nem bánt túl jól vele. Jó ideje figyelem már, ezért tudom. Alkalmi kapcsolatok, szeretők kegyeit kereste ahelyett, hogy a kedveséhez igyekezett volna.

– Miért vagyok itt?

Teszek egy lépést előre. A férfi a sötétség felé kapja a fejét. Pont oda, ahol állok. Az arca hirtelen eltorzul, összekötözött kezét ismét a jobb füle fölé emeli. Ejnye… A hirtelen mozdulat nem tesz túl jót, ha ilyen fejsérülése van az embernek. Lépek még egyet előre. Kísérteties látványt nyújthatok. Szorosan rákulcsolom az ujjaimat a kezemben lévő tárgyra, és egyre közelebb megyek hozzá. Hamarosan elő fog tűnni az alakom. Látom az arcán, amint megpillant. Résnyire nyitja a száját, a szeme hatalmasra tágul. Fekete ruhát viselek, a fejemen kapucni és egy fekete arcmaszk.

A férfi ismét szóra nyitná a száját, ám egyetlen mozdulattal félbeszakítom. Odadobom elé azt, amit eddig a kezemben szorongattam. A kis dolog épp a férfi térde előtt ér földet. Egy dobókocka az. A homlokát ráncolva mered rá, aztán újra felém pillant.

– Dobj! – mondom.

– Mi?

Válasz helyett fekete kesztyűs ujjammal a kockára mutatok, majd a hátam mögött összefogom a karom. A férfi nem tudja mire vélni a dolgot. Látom rajta, hogy teljesen össze van zavarodva.

Épségben gyere haza…

– Csak dobj!

A kérés megismétlése után sem cselekszik rögtön. Az éjszaka hosszú, én pedig tudok várni. Ha pedig eljön az a pont, amikor kényszerítenem kell, azt is megteszem.

– Én ezt nem értem – motyogja, közben le sem veszi a szemét a kockáról. A fejét kezdi ingatni, az arca sírásra torzul. Kezdődik… – Árulja el, mi folyik itt, az isten szerelmére! – mondja könnyektől fojtottan. Vajon látta már bárki is ennyire elesettnek? A munkahelyén biztosan nem. Ott mindig keménykezű és nagyhangú.

Nem felelek. Jól tudom, milyen nyomasztó tud lenni a csend. A némaságnak olykor élesebbek a karmai, mint bármilyen hangnak. Ő is érzi ezt. Biztos vagyok benne. Talán épp emiatt dönt végül az engedelmesség mellett. Összekötözött kézzel a kocka felé nyúl, megrázza a tenyerében, ahogy gyerekként, majd elgurítja. Szinte megfagy a levegő a várakozástól. A kocka csak gurul és gurul, végül a fal tövében megáll… Visszafojtott lélegzetvétellel figyeli a számot. Egész testében remegni kezd. Pedig nem is tudja, mi következik. Ismét rám emeli az évek során megfakult tekintetét.

– Mit jelent ez? – kérdezi.

Válasz helyett a pulóverem zsebébe nyúlok, és előveszem a bekészített fecskendőt. A férfi arcán riadalom fut át. Egész testében remegni kezd, immár eszeveszetten kapkodja a levegőt.

– Nem teheti tönkre következmények nélkül mások életét – suttogom.

– De hát miről beszél? Orvos vagyok, a szentségit! Pszichiáter! – Nyálcseppek fröccsenek szerteszét, ahogy beszéd közben a félelem helyét átveszi az eszeveszett harag. De hiába izzik fel a szemében a pusztító érzelem, nem tehet semmit.

– Pontosan. Épp ezért annyira bosszantó mindaz, ami történt. Visszaélt a hatalmával, és összetört egy lelket.

Kimondom azt a nevet, ami – az arcát elnézve – mostanra megfakult az emlékei között. Elmesélek neki egy olyan történetet, ami máshogy is végződhetett volna. Többek között az ő közbenjárásával azonban nem lett happy end. És már soha többé nem lehet az.

– Részemről a beszélgetésnek itt vége – mondom, aztán odalépek hozzá, és a tiltakozása ellenére is a nyakába szúrom a tűt. Pár pillanat múlva tehetetlenül elalél.

Épségben gyere haza.

A bejárat mellett álló táskából kiveszem a csontfűrészt és az elsősegélydobozt. A férfi jobb combját szorosan átkötöm, majd felgyűröm a pulóverem ujját, és megkezdem az amputációt. Nem gondolkodom közben. Az évek során olyan sokszor elképzeltem már ezt a pillanatot, hogy a testem pontosan tudja, mit kell tennie. Egyik mozdulat követi a másikat, ahogy az idő rohan előre. Hallom, amint a fűrész csontot ér, majd egy nagyobb erőkifejtés következtében átvágja azt. A roppanó hang semmihez sem hasonlítható. Nem sietek. Tudom, hogy itt nem zavarhatnak meg. Mindegy, mennyi idő telik el, biztonságban vagyok. A csonkolás végeztével egy szorítókötéssel összenyomom az artériákat, hogy a férfi ne haljon bele a vérveszteségbe. Mire elkészítem a nyomókötést, az alkarom és a kesztyűm is merő vér. Ahogy a helyiség nagy része is… Lehet, hogy nem a csontvágó a legtisztább eszköz, de kétségtelenül a leghatékonyabb erre a feladatra.

Előveszem a bicskámat, és az ajtóval szembeni falhoz lépek. Éveken keresztül tervezgettem. Álmatlan éjszakákon át szőttem a képzelet fonalát. Akárhányszor játszottam le fejben a gyilkosságokat, úgy éreztem, egyik sem teljes. Aztán rájöttem, mi hiányzik…

A lezárás.

A tökéletes lezárás.

Pár perc múlva ismét a zsebembe csúsztatom a bicskát, majd leveszem a pulóvert, a maszkot, a kesztyűt, és az eszközökkel meg a lámpával együtt mindent belerakok a táskába. A cipővédő zsákot is belegyűröm, majd egy tisztát húzok fel. A táskával a kezemben kilépek a folyosóra, és leülök a fal mellé, szemben az egykori ablakokkal. Fényforrás hiányában majdnem teljes sötétség borul a romos épületre. Csak a hold fénye szökik be a falon tátongó nyíláson át. Az ezüstös ragyogás kísértetiessé teszi a kihalt folyosót. Mintha bármelyik pillanatban felbukkanhatna egy régóta itt bolyongó szellem.

Behunyom a szemem, és várok. A gondolataimat kizárom. Nem szeretném, hogy elrontsák a pillanatot. A jelenben akarok maradni. Úgy megélni, ahogy eddig még soha. A légzésemre koncentrálok, közben a fülemet hegyezem. Beletelik egy kis időbe, mire meghallom a mozgolódást bentről. A férfi ébredezik. Közel két óra telt el, ami azt jelenti, hogy jól számoltam ki az altató mennyiségét. Itt akartam lenni, amikor a tudata teljesen kitisztul, és rájön, hogy a szerencse… valóban forgandó, és ezúttal nem az ő pártjára állt.

Épségben…

Már csak percek kérdése, hogy megtörténjen.

…gyere…

A légzése felgyorsul, majd felnyög a fájdalomtól. Értelmezhetetlen szavak hagyják el a száját. Oly közel már!

…haza…

Felállok a földről, felveszem a táskát. Visszafojtom a lélegzetemet, és csukott szemmel várom az ominózus pillanatot. Három. Kettő. Egy, és… amikor felhangzik az eszeveszett üvöltés, kinyitom a szemem, és elégedetten hagyom el az épületet.

A MILLIÁRDOS

2022. 03. 14., DÉLELŐTT

– Szóval?

A kérdés váratlanul ér. Összevonom a szemöldököm, és próbálom kitalálni, hol is tartottam. Olyan mélyen barangoltam az emlékek erdejében, hogy azt sem tudom, mennyi ideig meredtem szótlanul magam elé.

– Elkalandoztam, igaz?

Dr. Morgan Houghton finom mosollyal az arcán bólint. Mindig ezt csinálja, amikor váratlanul kiszakadok a jelen pillanatából. Sokat beszélgetünk a múltról, én pedig könnyen beleragadok az emlékképekbe.

Megvakarom a szakállamat, és hátradőlök a kanapén. Próbálom felvenni a beszélgetés fonalát. Odakint mentőautó szirénája szakítja meg a város monoton zaját. Az óriási ablak felé pillantok, amely előtt lágyan ringatóznak a függöny fodrai. A doktornő követi a tekintetemet, majd leteszi a füzetét a fotel mellett álló kis szekrényre. Az ablakhoz lép, és lassú, higgadt mozdulatokkal becsukja. Minden megnyilvánulásából süt a nőies elegancia. Néha elgondolkodom rajta, hogy vajon hány éves lehet. A vonásai kortalanok.

Visszaül az én szememnek bántóan sárga fotelba, és újra rám emeli rikítóan kék szemét. Nem szól semmit, csak vár. Sosem siettet. Sokszor az ülések nagy része csak hallgatásból áll. Veszek egy mély levegőt az orromon, és körbejáratom a tekintetemet a helyiségben, aminek már minden négyzetcentiméterét ismerem. Nem túl nagy, mégis otthonos, kellemes hangulatú. Velem szemben, a doktornő háta mögött két könyvespolc áll, a fotelja mellett egy állólámpa, jobbra az ablak előtt pedig az íróasztala. A falakon absztrakt festmények lógnak, a sarkokban és néhány polcon is virág. A mögöttem lévő polcos szekrényen párologtató zúg egészen halkan, cseppet sem zavaróan.

Több mint két éve járok a doktornőhöz, bár az első év meglehetősen viharos volt. Utáltam az egészet, és nehezen nyíltam meg. Sokszor veszekedtem vele, hibáztattam olyan dolgokért, amihez köze sem volt, aztán egy nap minden megváltozott. Mielőtt beléphettem volna a váróteremből, megállított az ajtóban, és azt kérdezte tőlem:

– Akarja maga ezt az egészet?

Persze rögtön paprikás lettem, és neki is estem, hogy miért kérdez ilyen hülyeségeket. Ha nem akarnám, akkor nem lennék itt, vágtam a fejéhez. Válasz helyett először csak halványan elmosolyodott, amitől még ingerültebb lettem. Azt éreztem, szórakozik velem.

– Na, látja, ezért – mutatott végig rajtam higgadtan és tárgyilagosan. – Mintha csak dühöngeni járna ide, de arra vannak más helyek is. Lehet, hogy a felszínen akarja a változást, de tudat alatt szerintem még nem áll készen rá.

Nem értettem, mi történik. A haragom pillanatok alatt semmivé foszlott, és átvette a helyét az elhagyatottság súlyos érzése, amelyet hosszú-hosszú ideje nyomtam el magamban. Az álmaimban még kísértett ugyan, és ha nem figyeltem, időről időre elkezdett szivárogni. Mégis úgy éreztem, kordában tudom tartani. Akkor váratlanul, óriási mennyiség bukkant fel belőle, és nem tudtam kezelni.

Sírva fakadtam. Közben pedig azon gondolkodtam, hogy nem is emlékszem, mikor sírtam utoljára. Bocsánatot kértem a doktornőtől, ő pedig bekísért és leültetett a kanapéra. A rá jellemző nyugodt eleganciával a foteljéhez sétált, és leült rá. A szemembe nézett, és csak annyit mondott…

– Végre igazából is elkezdhetjük a terápiát.

Rövid időn belül rájöttem, hogy ez a nő a vesémbe lát. Pontosan tudja, mi van bennem elrejtve, és a saját tempómban vezet afelé, hogy lassan minden elnyomott érzelem elkezdhessen feloldódni bennem.

– Segítene? – fordítom felé ismét a tekintetemet. – Fogalmam sincs, hol tartottam.

Óvatosan bólint, mielőtt válaszolna.

– Épp az édesapjáról kezdett mesélni.

Valóban. Eddig még csak említés szintjén beszéltem neki róla. Bevallom, próbáltam kerülni a témát, és csak akkor felhozni, ha feltétlenül muszáj volt.

– Igen, róla…

Nem folytatom rögtön. Percekig gondolkodom, hol is kezdjem. Néha még most is látom az arcát az álmaimban. Megjelenik, ahogy az anyám is. Csak neki nincs arca. Egy fehér, áttetsző alak csupán, aki újra és újra eltűnik a szemem elől.

– Hirtelen ember volt. Tudja, olyan, aki nem kérdez, csak cselekszik.

Villámgyorsan járt el a keze. Mire tudatosult, hogy meg fog ütni, addigra már rég sajgott az arcom a pofontól. Ugyanúgy viselkedett velem, mint a személyzettel vagy az ügyfeleivel. Az egész élete egy tárgyalóterem volt. Nem számított, ki áll vele szemben, ő ugyanazt a szerepet hozta: a kemény üzletembert, akinek nem lehet nemet mondani. Minden úgy volt, ahogy ő akarta. Mivel én voltam az egyetlen gyermeke, egyértelmű volt, hogy nekem kell továbbvinnem a vállalatot.

– Ez hogyan érintette önt?

– Erőszaknak éltem meg. Úgy éreztem, nem én rendelkezem az életemmel. Csak egy báb vagyok, akit dróton rángathat. – A szavaim mentén megjelenik az ismerős érzés a mellkasomban, ami egészen a haláláig meghatározta az életemet. Egyfajta feszítés, ami mintha belülről akarna szétszaggatni. A meghasonulás ártó következménye. – Egy jó ideig fogalmam sem volt róla, mit akarok. Arról sem, ki vagyok. Olyan sokáig erőltette rám az ő nézeteit, a látásmódját, az akaratát, hogy elvesztettem önmagam.

Veszek egy mély levegőt, hogy folytassam, de a hangok nem engedelmeskednek. Azt hiszem, mára ennyi volt. Vannak pillanatok, amikor folyik belőlem a szó, máskor viszont csak néhány gondolat hagyja el a számat. Sokszor még csak azt sem tudom megmondani, mi van bennem. A lelkemben. Az életem első harmincöt éve azzal telt, hogy eltemessem magamban az érzéseimet, a gondolataimat, és a feladataimra, kötelességeimre koncentráljak. Ezt a betokosodott, évtizedes szokást nem vetkőzi le egykönnyen az ember.

– Miért tartotta fontosnak, hogy mindezt elmondja?

Elhúzom a szám. Igazából magam sem tudom. Olykor nem gondolkodom azon, mit mondok, csak egyszerűen hagyom, hogy jöjjön, aminek jönnie kell. Biztosan oka van annak, amiért az agyam ezeket az emlékeket dobálta a felszínre.

Előredőlök a kanapén, a könyökömet megtámasztom a térdemen. Megvakarom sűrű szakállamat, aztán ráemelem sötét tekintetemet. Állja a pillantásomat, és türelmesen vár. Széttárom a tenyeremet, amivel azt üzenem, hogy fogalmam sincs. Kedves mosollyal nyugtázza a mozdulatot. Becsukja a füzetét, és leteszi maga mellé.

– Rendben van – mondja. – Tölthetek még vizet önnek?

Az üvegpohár felé biccent, ami üresen áll előttem a dohányzóasztal közepén. Bólintással jelzem, hogy elfogadom, és megköszönöm a kedvességét. Az ablak mellett álló asztalhoz lép, és az odakészített kancsóból vizet tölt. Bár lenne még tíz percünk, kiiszom a poharamat, és felállok a kanapéról. Nem szól semmit. Megköszönöm a segítségét, és az ajtóhoz sétálok.

– Egy hét múlva találkozunk – mondom inkább magamnak, mint neki. Hiába szoktam meg a közös munkát, még mindig vannak olyan napok, amikor semmi kedvem idejönni.

Kilépve a ház ajtaján a telefonom azonnal rezegni kezd a zsebemben. Tudom, ki az, anélkül, hogy ránéznék a képernyőre. A nő, aki képes volt rávenni erre az egész agyament dologra. Nem véletlenül utáltam annyira ide járni az elején. Nem az én ötletem volt, nem én akartam, hanem Amara. Kezdetben csak óvatosan szurkált a dologgal, később már olyan akaratossá vált, hogy beadtam a derekamat.

– Most végeztem – szólok bele.

– Tudom – hallom a hangján, hogy mosolyog. Felpillantok. A forgalmas út másik oldalán áll és integet. Szőke hullámos haja a vállára omlik, széles mosoly terül szét az arcán. Szó nélkül bontom a vonalat, és a zebrához sétálok. Annak ellenére, hogy megbarátkoztam a terápiával, Amara még mindig szeret ellenőrizgetni. Néha az idegeimre megy ezzel, néha viszont… elmosolyodom. Néha viszont örömmel tölt el. Jó érzés, hogy az életem része. Ő a legjobb barátom már gyermekkorom óta. A biztos pont, a hátország, akire minden körülmények között számíthatok.

Zsebre dugott kézzel átsétálok a zöldnél. Amara a túloldalon vár, és a tőle megszokott nagy öleléssel köszönt.

– Gondoltam, megihatnánk egy kávét. – Megigazítja egyenes frufruját, és a következő sarkon álló Starbucksra mutat. – Aztán átbeszélhetnénk azt a jótékonysági bált.

Felvonom a szemöldököm.

– Azt a jótékonysági bált, amire nemet mondtam?

Amara arcán széles vigyor terül szét. Belém karol, és lassan elindulunk a kávézó felé. Belekezd a szokásos szövegbe a terjeszkedésről, a támogatottságról és a sok-sok számomra unalmas maszlagról. Oka volt annak, hogy kivonultam az ingatlanpiacról az apám halála után. Van egy jó igazgatója a cégnek, aki helyettem elintéz minden szart. Nekem csak az arcom és a nevem kell, bár néha még az sem. Nem akarok ilyesmikkel foglalkozni. Erre jön Amara a csillogó szemével, és az üzleti érzékével belenyúl abba a számomra kedves dologba, amit nem az üzlet miatt hoztam létre. Meguntam a megbeszéléseket és a sok hülye ember magamutogatását. Mindenki kurva okosnak akar látszani. Tettetik, hogy milyen fontosak, eljátszanak egy szerepet, aminek köze nincs a valósághoz. Az üzleti világ egy manipulatív pöcegödör, egy illúzió, ahol az emberek naphosszat csak a szart púderezik egymás ellen. Ahelyett azonban, hogy ezt Amara arcába vágnám, csak annyit mondok: – Meglátjuk még…

A kuncogásából arra következtetek, hogy úgyis az lesz, amit ő akar. Ez a baj a nőkkel. Mondhatsz te akármit, a bájos mosolyukkal úgyis úgy alakítják a dolgokat, ahogy nekik jó. Szerencse, hogy nincs más nő az életemben. Néha még Amara is túl sok.

Belépünk a hangos, kissé fülledt kávézóba.

– Tudom, mi mozgat – magyarázza, amíg sorban állunk. – Te a legjobbat akarod nekik. Még annak ellenére is, hogy nincs az a kényelem, pénz és kedvesség, ami tisztára tudná mosni a fájdalmas emlékeket és a megnyomorított lelküket.

Amara a bájos arca és a gyermeki mosolya ellenére különös kegyetlenséggel képes kilökni magából a rút igazságot.

– Nincs semmi, ami kárpótolna… Hidd el, ezt én is tudom.

– Komolyan ezt mondod nekem? – nevet. – Mintha nem együtt nőttünk volna fel. Mintha nem hozzám rohantál volna azokon az éjszakákon…

Mintha nem…

– Jó érzés volt, hogy tudok valakihez rohanni. Ezt szeretném megadni a gyerekeknek. Nem egy olyan árvaházat akarok, ahol rosszabb körülmények között élnek, mint az utcán. Sok helyen megverik őket, mostohán bánnak velük a nevelők, még a gyerekek is bántják egymást, és senki nem foglalkozik ezzel. Le akarom rombolni azt a sztereotípiát, ami az árvaházakat övezi.

– Akkor építsünk még egy ilyen árvaházat. A bővítés ellenére is tele vagyunk. Kinőttük, Noah. – Az arcán már nyoma sincs annak a könnyed jókedvnek, ami eddig sütött róla. – Tudod, hogy nekem is fontosak a gyerekek.

Persze, hogy tudom. És én is ezt akarom, csak a jótékonysági maszlag nélkül. Van elég pénzem, hogy felhúzassam az egész új létesítményt. Amara viszont mindig olyanokat mond, hogy „közösségi szerepet kell vállalni” meg „be kell vonni az embereket”. Mindkettőtől a falra mászok. Ráadásul… A figyelmem most valami másra irányul. Valamire, amiről kezdetben nem szerettem volna tudomást venni, de ahogy telnek a napok… egyre jobban beleissza magát az elmémbe. Képtelen vagyok szabadulni tőle, ami aggasztó. Ha Amara tudná, érzékenyen reagálna rá, ami teljesen érhető. Okkal nem beszéltem neki eddig róla, viszont egyre inkább közeledik a pillanat, amikor vallomást kell tennem. Csak egyelőre fogalmam sincs, hogyan csináljam…

{1} A jelenethez illő zene: The Hot Damns – Last Goodbye (feat. Smokey Jones)