Borítószöveg

Felejthetetlen és megható történet egy nem mindennapi barátságról, amely egy tehetős család gyermeke és a szolgálójuk fia közt szövődik a pusztulásra ítélt Afganisztán végnapjaiban. A közös élmények és kedves időtöltésük, a sárkányfutás, már-már elszakíthatatlanul fűzi őket egymáshoz. Azonban egy szörnyű esemény örökre megváltoztatja az életüket. Amir cserben hagyja a barátját, Haszant, és ezzel véget ér számukra a gondtalan gyermekkor. Amir a hazájától távol, az Egyesült Államokban kezdi felnőtt életét, de nem tud szabadulni a bűntudattól. Visszatér a tálibok uralta háborús Afganisztánba. Az ország romjain végre jóváteheti mindazt, amit elrontott, és megszabadulhat lelkiismerete terhétől.

„Szerettem a kabuli telet. Szerettem éjjelenként a hó halk dobogását az ablakomon, szerettem a friss hó ropogását a gumicsizmám alatt, szerettem az öntöttvas tűzhely melegét, amikor hideg szél sivított az udvaron. De legjobban azért szerettem, mert épp amikor a faágakon megfagyott a dér, és az utakat jég burkolta be, Baba és énköztem egy kicsit felengedett a dermedés. Ennek az oka pedig a sárkányeregetés volt. Hiába laktunk ugyanabban a házban Babával, mégis két különböző világban éltünk. A sárkány volt az a papírvékony felület, ahol világaink összeértek.”

Fordította

Vajda György

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Khaled Hosseini: The Kite Runner

Riverhead Books

Copyright © 2003 by TKR Publications, LLC

This edition was published by arrangement with
Chandler Carwford Agency Inc.

Hungarian translation
© 2005, 2013, 2021, 2022, 2023 Vajda György

Magyar kiadás © 2005, 2013, 2021, 2022, 2023
Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Café Design, Sánta Dániel

Ötödik kiadás

ISBN 978-963-604-359-9

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Laik Eszter

A dári (kábuli perzsa) neveket és kifejezéseket lektorálta,
valamint a kisszótárt összeállította:
Sárközy Miklós

A szöveget gondozta Darida Benedek és Varga Anita

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Harisznak és Farah-nak,

szemem núrjainak

ajánlom e könyvet,

és Afganisztán gyermekeinek.

Előszó a Papírsárkányok kiadásának 20. évfordulójára

Egy könyv soha nem tartozik jobban az írójához, mint azalatt az idő alatt, amikor a képzeletéből előhívja. 2001-ben, amikor még gyakorló orvos voltam, az év nagy részében reggel fél ötkor keltem, és a magányos hajnali sötétség következő három óráját Amirral, Haszannal, Babával és a Papírsárkányokat benépesítő többi lélekkel töltöttem. Ezután lezuhanyoztam, felöltöztem, majd elhajtottam a klinikára, hogy gyengélkedő szíveket, sajgó ízületeket és ellustult pajzsmirigyeket gyógyítsak. Sípoló tüdőket hallgattam meg, és szteroidot fecskendeztem befagyott vállakba. Amir azonban soha nem kóborolt el messzire tőlem. Minden ébren töltött órában az egyik lábammal az ő világában jártam, ahogy ő is az enyémben.

A világa az a világ volt, amit én is jól ismertem. Amir és én ugyanabban a kabuli negyedben, Wazir Akbar Khanban nőttünk fel, és ugyanabba az iskolába jártunk. Mindketten sárkányeregetéssel, rövid elbeszélések írásával és régi westernfilmek nézésével töltöttük a gyerekkorunkat. Egyazon társadalmi és gazdasági felső középosztály tagjaiként cseperedtünk fel, annak minden előnyével. Abban a szerencsében volt részünk, hogy életkorunk leginkább jellemformáló szakaszát az 1970-es években élhettük, az afgán stabilitás békés, jobbára ártatlan korában, ami mára már a múlté. Szerencsések voltunk, mert a föld, amit lábunk taposott, még nem volt átitatva afgán fiúk és lányok vérével.

A konyhaasztal fölé görnyedve, azoknak a hajnaloknak a sötét csendjében teljesnek éreztem Amir meséje feletti tulajdonjogomat. A kötelékünk lebilincselően személyes volt. Amir és Baba bensőséges titkaimmá váltak. Abban az illúzióban ringattam magam, hogy míg körülöttem mindenki csak egy életet élt, én többet is. Miután a mű elhagyja az alkotóját és a könyvesboltok polcaira kerül, az író és a szereplők közötti kapcsolat nem lesz többé kizárólagos. Odakint a világban Amir és a többiek másokkal szőttek szoros köteléket. Egy sokküllős kerék központjává váltak – aminek én voltam a kezdeti, a kereket megalkotó küllője. Attól kezdve minden egyes olvasó fülébe a saját, egyéni nyelvén suttogtak, éppúgy, ahogy egykor az enyémbe. Idegen emberek képzeletében vertek fel sátrakat, földrészekkel odébb. Az én tulajdonjogom ezáltal csekélyebb lett.

Lenyűgözött, mennyi sátrat vertek fel Amirék, és mennyi országban – mennyi nyelven, mennyi színpadon és mozivásznon mesélték el a történetüket. Még mindig alig tudom elhinni. Bár manapság már átütő sikertörténetnek számít, a Papírsárkányok sorsa a megjelenésig enyhén szólva bizonytalannak tűnt. Ismeretlen, mellékállású író voltam, felmutatható irodalmi teljesítmény nélkül. A könyv sötét volt. Nagyon sötét. A főszereplő a történet nagy részében gyáva volt, önző, mohó, akaratos, nemtelen, tisztességtelen, olykor dühítően viselkedett, miközben azoknak a szereplőknek, akik vele ellentétben egyenesek, nemes lelkűek voltak, a lehető legrosszabb sors lett a jussa. Amir hosszú, torokszorító utazásának legvégén csupán egy sóhajnyi remény csillan fel. Nem éppen ideális összetevők egy sikerkönyvhöz.

A kéziratot csípőből visszautasította több mint harminc irodalmi ügynökség – majdnem mindegyik egy kaptafára írt néhány szavas válasszal: köszönjük, de ez a mű nekünk nem megfelelő. Az elutasítások nem okoztak különösebb meglepetést, sőt, kissé büszkén gondolok vissza arra, hogy meglehetősen könnyedén vettem őket. Az egyetlen elutasítás, ami fájdalmas volt, inkább a nem várt indoklása miatt érintett meg. Annál az ügynökségnél valóban elolvasták az írást, sőt, úgy tűnt, tetszettek is nekik a fejezetek, amiket beküldtem, biztatóan kezdődött a válaszlevél. Mégis elutasították a képviseletemet, mert úgy érezték, hogy az amerikai közönség addigra túl volt Afganisztánon, és az ügynökség már Irakkal kapcsolatos történetek iránt érdeklődött. Ez 2002 júniusában történt, alig kilenc hónappal azután, hogy az amerikai hadsereg és az afgán mudzsahedek kiszorították a tálibokat a hatalomból. Megrázott, amit ez a megjegyzés sejtetett Amerika prioritásairól és a kilátásról, hogy Afganisztán újra feledésre van ítélve. Nyugtalanító felfedezés volt, baljós előjele a szülőhazámra váró eseményeknek. Afganisztánról később még lesz szó.

Azon a nyáron egy nap épp végeztem egy beteg vizsgálatával, visszamentem az irodámba, ahol az üzenetrögzítő villogó lámpája várt. Az üzenetet egy Elaine Koster nevű New York-i nő hagyta. Valahogy így tudnám összefoglalni: Elolvastam a kéziratát. Engem kell megbíznia a képviseletével. A könyve hatalmas siker lesz. Hívjon fel. Legalább egy tucatszor meghallgattam az üzenetet, mielőtt tárcsáztam a számát, hogy elfogadjam az ajánlatot. Elaine, aki sajnos azóta elhunyt, nagyszerű ember volt. Régebben, a Dutton könyvkiadó elnökeként, Joyce Carol Oateshoz és Toni Morrisonhoz hasonló nagyságú írókkal dolgozott. Az 1970-es években segített beindítani Stephen King karrierjét, miután a New American Library kiadó vezetőjeként megszerezte a Carrie című könyve jogait. Elaine olyan volt, amilyennek egy irodalmi ügynöknek lennie kellett: kitartó és lelkes, roppantul ügyelt minden részletre, már-már anyai gondoskodást tanúsított irántam és a művem iránt. Elaine-nek elengedhetetlen szerepe volt a karrieremben, nélküle majdnem biztos, hogy nem jelent volna meg a Papírsárkányok.

Még az ősz beállta előtt, szeptemberben eladta a kéziratot a Riverhead Books kiadónak, amit Susan Petersen Kennedy vezetett, egy másik kulcsfontosságú személy, akinek szintén hálával tartozom. A Riverheadnél volt szerencsém együtt dolgozni Cindy Spiegellel, egy nagy tiszteletben álló szerkesztővel, aki többek között Anne Lamott és Chang Rae Lee műveit szerkesztette. Cindyvel azonnal, tökéletesen megtaláltuk a közös hangot, és a mai napig barátok vagyunk. Éles szemmel figyelt a részletekre, visszajelzései kemények voltak, de építő jellegűek. Ez persze nem jelenti azt, hogy mindenben egyetértettünk. Olykor álltam a sarat a vitában, ragaszkodtam az én változatomhoz, máskor beadtam a derekam, meggyőzött a lehengerlő érvelésével. Élénken él az emlékezetemben számos baráti összeszólalkozás, különösképpen az, amelyik a történet vége felé egy fontos szereplő halálával kapcsolatos volt (aki már olvasta a könyvet, tudja, kiről van szó). Ezen a bizonyos vitán én engedtem, és most is örülök, hogy így tettem.

Aztán, nem egész két héttel a befejezett, szerkesztett és ellenőrzött kézirat leadásának a határideje előtt, elemi csapás sújtott le rám. A munkámból hazaérve bekapcsoltam a számítógépemet, és elborzadva vettem észre, hogy a regény teljes középső része eltűnt. Csak emlékeztetőül: a kétezres évek elején jártunk akkor, én pedig egy régi Macet használtam, flopilemezekkel. Valahogy megsérültek a fájlok, és akárhogy próbáltam hozzájuk férni, elérhetetlenné váltak számomra. A kész szöveg felszívódott az éterben. Sose felejtem el, ahogy szívem pánikszerű dobpergésbe kezdett a mellkasomban, és hideg verejték lepte el a testemet. A kanapéra rogytam és elképedve lógattam fejemet. Hogy fogom újraírni a könyv harmadát kevesebb mint két hét alatt, miközben főállásban orvosként kell helytállnom? Hogy fogom elmondani ezt Cindynek és Elaine-nek?

A következő két hét minden napján, amikor hazajöttem a klinikáról, játszottam egy órát Haris lányommal – aki akkoriban tette meg első lépéseit –, aztán nekifogtam írni, megkíséreltem újra összerakni, ami elveszett. Egy gyors vacsoraszünet kivételével megállás nélkül írtam éjjel kettőig, aztán néhány óra nyugtalan alvás következett, majd reggel hatkor felkeltem és írtam még két órát, majd újra bementem a klinikára a betegeimet gyógyítani. Az a két hét idegtépő, kimerítő és nyomasztó volt, miközben egy kicsit lelkesítő is – a háló nélküli kötéltánc irodalmi megfelelője. Ehhez az élményhez hasonlót sem éltem át azóta – hála az égnek.

A történtek végkifejletében azonban a számítástechnikai malőr, ami ellopta tőlem a könyvem harmadát, átok helyett áldásnak bizonyult. Az igazság az, hogy Cindyvel mindketten kissé lagymatagnak tartottuk a könyv középső részét, valamit hiányoltunk belőle. Abban a korai megtestesülésben Amirnak egy kisvárosból származó amerikai nő, Suzie volt a felesége, és egészen más életet élt, mint amit végül a kötet olvasói megismertek. A flopilemezes balszerencse adta meg a lehetőséget, hogy újragondoljam Amir életének amerikai szakaszát. Abban a két hétben született meg Amir bolhapiaci regéje, javarészt az én 1980-as évekbeli emlékeimre alapozva, amikor a San Jose-i bolhapiacon apámmal régi varrógépeket és fakeretes teniszütőket árultunk afgán honfitársaink társaságában, akik közül jó néhányat ismertünk, még az otthoni, előző életünkből. Azalatt a két lázas hét alatt kelt életre Szoraja, a tekintélyes Taheri tábornok és felesége, Dzsamila, és alaposan megváltoztatták Amir életének tájképét. A könyv mélyebb lett és nagyobbat szólt, és a kedvenc részeim közül jó néhány azokból a sietősen megalkotott fejezetekből került ki. Az egyik ilyen a rák által meggyötört Baba képe, ahogy felcsoszog a kocsibeállón Szoraja kezét megkérni Amir számára: egy utolsó apai kötelesség. Bevallom, néha párás lett a szemem, amikor azokat a jeleneteket írtam.

2003 márciusában, három hónappal a Papírsárkányok megjelenése előtt, huszonhét év után először visszatértem Afganisztánba. Tizenegy éves fiúként hagytam el az országot, és harmincnyolc éves, kétgyerekes apaként tértem vissza. Úgy tartja a mondás, hogy a művészet az életet utánozza. Nekem akkor az volt az érzésem, hogy ennek inkább a fordítottja igaz. Kabul utcáin sétálva két ember emlékeit éltem át újra: a sajátjaimat és azokat, amiket Amirnak alkottam, mikor felnőtt férfiként visszatért a városba. Emitt a dombot láttam, amit a testvéremmel megmásztunk, hogy a kabuli reptérről felszálló gépeket nézegessük a távolból. De ugyanezen a dombon állt a gránátalmafa is, aminek a törzsébe volt vájva: Amir és Haszan, Kabul szultánjai. Amott a stadion állt, ahova apám vitt el egyszer megnézni egy buzkasi tornát, de ugyanott látta Amir, ahogy a tálibok kivégeznek egy házasságtörő szerelmespárt. Miképpen Amir, én is éreztem a túlélők bűntudatának kínzó fájdalmát, és azt a szűnni nem akaró, zavaró érzést, hogy turista vagyok a saját szülőföldemen. Amirhoz hasonlóan én is meggyászoltam a rengeteg törmelék, kiszáradt fa, tető nélküli háztömb látványát, az egykor virágzó városnegyedek helyén álló, lövedékek által szétlyuggatott falakat, földdel egyenlővé vált épületeket. A „letűnt fénykor” szavak jutottak eszembe, csakúgy, mint Amirnak. Életem egyik legmegindítóbb és legszürreálisabb élménye volt.

Annak az évnek a júniusában jelent meg a Papírsárkányok, határozottan jó visszajelzésekkel, de olyan eladási adatokkal, amiket jóindulattal is csak szerénynek tudnék nevezni, a nagylelkű és szép ajánló ellenére, amit a nagyszerű Isabel Allende írt hozzá – örök hálám érte. Országos könyvbemutató turnéra indultam, melynek során gyakran kijózanító élmények értek, erős kételyeim támadtak a könyv kilátásaival kapcsolatban. Legtöbbször szinte üres helyiségekben tartottam előadást. A mélypont Új-Mexikóban volt, ahol egy nagy könyvesboltban nyolcvan üres szék nézett vissza rám gúnyosan, gyászszertartásra emlékeztető csendben. Három ember volt jelen, egyikük egy járókeretet használó idős hölgy, aki az esemény közepén felállt – ekkor még bőven tartott a felolvasás –, és egy gleccser sebességével elhaladt az emelvény előtt, a bolt kijárata felé. Örökké visszhangozni fog a fülemben annak a járókeretnek a kopogása. Amikor végre vége lett a felolvasás gyötrelmének, a könyvárus arcán ülő együttérző kifejezés mindent elárult a bemutatóról.

A turné igazi fénypontja – már ha lehet annak nevezni – Fremontban jött el, az afgán közösség gyűjtőhelyén, abban az észak-kaliforniai városban, ahol Baba és Amir letelepedett, miután elmenekültek otthonról. Egy közösségi központ adott helyet az eseménynek, a terem rogyásig tele volt afgán honfitársaimmal. Az az este előzetes betekintést engedett abba, ahogy később az afgán közösség viszonyult a Papírsárkányokhoz és hozzám. A jelen lévő tömeg nagy része felől erőteljes támogatás áradt, büszkék voltak rám, mert először jelent meg afgán–amerikai író regénye híres kiadónál, országos terjesztésben. Saját életüket látták megírva a könyv oldalain, és hálásak voltak, mert a regényemben annak az egyszínű képnek az ellenpontját látták, amivel a média barlangok és nagy szakállt viselő erőszakos férfiak országaként ábrázolta Afganisztánt.

A teremben lévők elég jelentős része ezzel szemben egyenesen vitriolos megjegyzéseket tett. Szabályszerű dühöt érzékeltem felőlük, olyannyira, hogy kissé aggódni kezdtem a biztonságom miatt. A rám zúduló vádak érdekes spektrumot fedtek le: haszonleső voltam, aki visszaél az afgánok szenvedésével, csak hogy megtömje a zsebeit; bigott voltam, aki önös érdekből fordult a pastu népcsoport ellen; CIA-ügynök voltam, aki George W. Bush külpolitikai céljainak elősegítése érdekében írta a könyvet. Egy nő felállt, és arról győzködött, hogy kizárólag úgy tudnék vezekelni ezért a bűnért, ha a bevételből származó utolsó fillért is az afgán népnek adományoznám. Kiváltképpen az afganisztáni etnikai viszálykodás leírását sérelmezték az emberek.

Érdekes módon senki nem kérdőjelezte meg az írásom igazságtartalmát, még a legelszántabb kritikusaim sem. A teremben mindenki tudatában volt a számtalan történettel bizonyított nemzetiségi egyenlőtlenségeknek, különösen a hazarák, a síita muzulmán kisebbség tekintetében, amelynek hosszú történelme elnyomásról, üldöztetésről, kigúnyolásról szólt, akiktől megtagadták a feljebb jutás jogát az afgán társadalmi ranglétrán. Afgánok körében ezek annyira közismert tények, hogy már-már magától értetődőnek számítanak. A vád ellenem így inkább a közös szennyes kiteregetése volt, mondván: miért kellett nekem bemutatnom a világnak az afgánok életének előnytelen oldalát? Természetesen ilyen szándék soha nem vezérelt. Nem vagyok provokátor. A könyv megírásával Afganisztánt teljes összetettségében szerettem volna lefesteni: a gazdag hagyományait, a nemzeti lélek költőiségét, a szépségét éppúgy, ahogy bonyolult és problémás társadalmi viszonyait is, amik a mai napig aláaknázzák az afgánok életének kulcsfontosságú területeit. Rossz szolgálatot tettem volna olvasóimnak, íróként pedig saját magamat tagadtam volna meg, ha nem veszek tudomást az utóbbiról. A fremonti könyvbemutatón vasvillával hadonászók valójában egyfajta propagandakönyvet szerettek volna olvasni, amiben Afganisztánt büszke országként mutatják be, ahol büszke emberek hősies tetteket hajtanak végre. Ilyesmire természetesen semmiféle érdeklődés nem volt bennem. A regényíró feladata nem az, hogy megnyugtasson, magasztaljon, vagy tisztára mosson. Sokkal inkább az, hogy kényelmetlen gondolatokat kavarjon fel bennünk, hogy nekilássunk megfejteni, mitől forgolódunk éjjel álmatlanul, hogy fájdalmas törésvonalakat fedezzünk fel, és hogy a jóságról és a reményről elmélkedjünk.

A kéthetes könyvbemutató végeztével hazatértem, és visszamentem a klinikára betegeket kezelni. Az életem visszaállt a normálishoz hasonló kerékvágásba, a következő bő egy év meglehetős nyugalomban telt. Megszületett második lányom, Farah. A Papírsárkányok nem csapott nagy zajt, és bár továbbra is mélységesen büszke voltam rá, lassan beletörődtem abba, hogy végül ez is csak egy lesz a sok közül a könyvek tengerében. Újra férj lett belőlem, apa és orvos.

Aztán, 2004 őszén, pár hónappal azután, hogy a puhakötésű kiadás megjelent Amerikában, valami szokatlan jelenség vette kezdetét. Néha környékbeli kávézókban kiszúrtam embereket, akik a könyvet olvasták. Meghívások kezdtek érkezni, hogy könyvtárakban, egyetemeken és közösségi olvasóprogramokon tartsak beszédet. Egyszer egy repülőn egy középkorú nő ült mellettem, aki éppen a könyvemet olvasta, és közben a szemét törölgette. Átfutott a fejemen, hogy bemutatkozom, de zárkózott természetem végül megakadályozott ebben.

Hogy pontosan miért lett a Papírsárkányok ennyire népszerű, nem teljesen tiszta számomra, de a levelek alapján, amiket az elmúlt két évtizedben kaptam, jó eséllyel tudok találgatni. Van valami egyetemesség ebben a mesében, ami egy fiúról szól, aki nagyon vágyik az apja szeretetére, de úgy érzi, hogy nem felel meg az elvárásoknak. Amir tele van hibákkal, néha felháborítóan viselkedik, a gyávaságát és a képmutatását akár visszataszítónak is lehet nevezni. Azonban úgy gondolom, emellett mindvégig kifejezetten emberi is. Úgy jár a világban, hogy közben fájdalmasan tisztában van a hibáival és a kudarcaival, melyek egész kamaszkora alatt kísértik és felnőttkorban sem hagyják nyugodni. Tudja, hogy önmagának egy nemesebb változata is létezik valahol, de túlságosan távol, az oda vezető út pedig bizonytalan, és hogy eljusson oda, össze kellene szednie minden bátorságát, ami gyerekkorában végzetesen hiányzott. Annak ellenére, hogy viszolygunk a cselekedeteitől, drukkolunk neki, talán mert saját magunk töredékeit látjuk visszatükröződni benne: mindannyian tudjuk, hogy néha kevesek vagyunk, mindannyian szeretnénk a nemesebb énünknek a helyében lenni. A Papírsárkányok tizenöt hónappal a megjelenése után, 2004 szeptemberében felkerült a New York Times bestseller listájára és képtelenül hosszú időre odafészkelte magát.

Miközben ez a fejlemény írói pályafutásommal csodát tett, az orvosi munkámat rendkívül bonyolulttá tette, mégpedig oly módon, amire nem számítottam. Húsz vagy harminc percem volt egy beteg kezelésére, de azzal kellett szembesülnöm, hogy ennek az időnek aránytalanul nagy részét fordítom az Amirra és Haszanra vonatkozó kérdések megválaszolására és a Papírsárkányok példányainak személyre szóló dedikálására, ami a vizesedő bokák és begyulladt ülőidegek gyógyításától vette el az időt. Ráeszméltem, hogy választanom kell, a választásomat pedig erősen befolyásolta, hogy addigra a második regényemen, az Ezernyi tündöklő napon dolgoztam, amelynek közeledett a leadási határideje. 2004 decemberében búcsút mondtam az orvoslásnak, hogy teljes munkaidőmet az írásnak szenteljem.

Ennyi évvel később is mély hálát érzek azért, amit a Papírsárkányok tett az életemmel. Lehetővé tette, hogy életem szerelmét, az írást pályafutásként űzzem. Óriási tiszteletet érzek az orvosi szakma iránt, kitüntetés volt számomra, hogy betegeim rám bízták az egészségük helyrehozását, de soha nem ez volt az igazi hivatásom. Az írás volt az első szerelmem, a középiskolai kedvesem, és elképesztő kiváltságnak tartom, hogy a szenvedélyemből élhetek.

Azonban leginkább azért vagyok hálás, mert a Papírsárkányok megváltoztatta azt, ahogy Afganisztánra tekint a világ, árnyaltabb, összetettebb képet adott azoknak, akik nem ismerték az országot. Túl sokáig állt az Afganisztánról szóló történetek középpontjában háború, üldöztetés, éhezés, szélsőségesség, nők és lányok bántalmazása. Elszomorító, hogy ezeknek a történeteknek nagy része ma is időszerű, de mégsem kizárólag ezek adják vissza az ország valódi arcát. Örömmel tölt el, amikor olvasói levelet kapok Olaszországból, Indiából, Izraelből, az Egyesült Királyságból, Brazíliából és más helyekről, amelyek Afganisztán és gazdag történelme iránti új keletű elismerésről szólnak, valamint páratlan szépségéről, és gyakorta megtépázott népe szerény, költői lelkéről.

Mindezeken kívül a Papírsárkányok utat nyitott nekem a saját alapítványom elindításához, amellyel 2008 óta segítjük afgán nők és gyerekek iskoláztatását, egészségügyi ellátását, valamint gazdasági előrejutását. Büszke vagyok a munkára, amit az alapítvány eddig véghez vitt: hajlékot biztosítottunk több mint háromezer embernek; gyerekek, főként lányok ezreinek fizettük az oktatását; támogatásunkkal nők sokasága tanult meg írni és olvasni; kisgyerekek számára nyújtottunk korai nevelési programokat, hogy megóvjuk őket a gyerekmunkától, szülészeti központokat finanszíroztunk, hogy segítsük visszaszorítani az afganisztáni gyermekágyi halálozások veszedelmét. A Papírsárkányok miatt 2006-ban meghívott az UNHCR, az ENSZ menekültügyi szervezete, hogy menekültek és hazájukból elűzött emberek szószólója legyek, jószolgálati nagykövetként. Abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy világszerte menekültekhez látogathattam el, többek között Csádba, Ugandába, Jordániába, Irakba, Szicíliába, ahol olyan családokkal ültem le beszélgetni, akiknek könyörtelenül feldúlta az életét a háború és az üldöztetés. Mivel magam is menekült voltam egykor, kitüntetés számomra, hogy felszólalhatok a menekültek nevében, és létfenntartáshoz szükséges programok létrehozására, valamint együttérzőbb politikára ösztönözzem a nemzetközi közösséget.

Az egyik ország, amelyet az UNHCR kíséretében több alkalommal meglátogattam, természetesen Afganisztán volt. Érdemes megjegyezni, hogy 1999-ben, amikor novella formában elkezdtem írni a Papírsárkányokat, a tálib rezsim csaknem Afganisztán teljes területét uralma alatt tartotta. Amint ezt az előszót írom 2023-ban, hogy a könyv kiadásának huszadik évfordulójáról megemlékezzek, a tálibok újfent uralják a szülőhazámat. Ez tragikus keretet ad a történetnek. Nem egészen két évvel a kabuli reptérről közvetített szörnyűséges képsorok után, amiket az amerikai katonák fejvesztett kivonulásáról sugároztak a világ televíziós csatornái, Afganisztán a gazdasági összeomlás szélén tántorog. Több mint húszmillió afgán élelmiszer-ellátása van súlyos bizonytalanságban. Az afgán egészségügyi rendszer tulajdonképpen már összeomlott. A munkanélküliek száma az egekben. Több millió ember kényszerült az otthona elhagyására. A koronavírus-járvány és a klímaváltozás még tovább tetézte az afgánok kínjait.

A tálibok időközben újfent megszegték a szavukat, megfosztották a nőket alapvető jogaiktól, hogy dolgozzanak, utazzanak, iskolába járjanak. Megtiltották nekik, hogy egyesületekben végezzenek munkát, ami nem pusztán a méltóságukat sértő határozat, de a közegészségre is végzetes következményekkel fog járni az előttünk álló években. Ezektől a fejleményektől igazán nyomasztó déjà vu érzése lehet az embernek. Mivel Afganisztántól elfordult a média érdeklődése, a világ figyelme más területekre irányult – kiváltképpen az ukrajnai szörnyű konfliktusra –, életbe vágó, hogy az egyszerű afgán emberek ne merüljenek feledésbe, különösen a nők és a lányok, akikre ismételten sújtanak le a tálibok drákói rendeletei. A nemzetközi közösségnek be kell avatkoznia, meg kell tennie a szükséges intézkedéseket a kibontakozó hatalmas humanitárius válság megakadályozására. Az afgán nép szenvedett már éppen eleget.

Végezetül köszönetet szeretnék mondani mindenkinek, aki kezemet fogta az úton az elmúlt húsz év során. Mindenekelőtt természetesen a családomnak, akiknek a támogatása nélkül a töredékét sem sikerült volna elérni mindazon dolgoknak, amikkel kitüntetett az élet. Mélységes lekötelezettséget érzek a könyvügynökök és -kiadók iránt, akiknek a javaslataira és bölcsességére támaszkodhattam ez alatt a húsz év alatt. Köszönöm a számtalan könyvtárosnak és könyvesbolti eladónak, akik határozottan kiálltak a könyvem mellett, amikor még kevesen olvasták. Legfőképpen azonban önöknek, olvasóknak szeretnék köszönetet mondani. Köszönöm, hogy befogadták Amirt és Haszant, és a regény többi szereplőjét. Köszönöm a megszámlálhatatlan levelet, amiket az évek során kaptam, amikben felfedték, hogyan szólították meg önöket a regényhősök, és hogyan, akár csak szemernyi mértékben is, segítették Afganisztán és népe megértését. Ahogy dári nyelven mondjuk: tásákkor! Mindannyiuknak boldogságot kívánok, békét és örömteli olvasást az elkövetkezendő években.

Khaled Hosseini

2023 márciusa

Köszönetnyilvánítás

Az alábbi munkatársaimnak tartozom köszönettel tanácsaikért, segítségükért vagy támogatásukért: dr. Alfred Lerner, Dori Vakis, Robin Heck, dr. Todd Draz, dr. Robert Tull és dr. Sandy Chun. Köszönet Lynette Perkernek az East San Jose Community Law Centerből (Közösségi Jogi Központ) az örökbefogadási eljárással kapcsolatos tanácsaiért, és Mr. Daud Wahabnak, azért, hogy megosztotta velem afganisztáni tapasztalatait. Hálás vagyok kedves barátomnak, Tamim Ansarynak útmutatásáért és támogatásáért, és a San Francisco Writers Workshop (Írói Műhely) visszajelzéseiért és bátorításáért. Meg szeretném köszönni apámnak, egyben legrégebbi barátomnak, aki ihletője volt Baba minden nemes vonásának; anyámnak, aki imádkozott értem és názrt készített e könyv megírásának minden szakaszánál; nagynénémnek, aki könyvekkel látott el fiatalkoromban. Köszönet Alinak, Sandynek, Daudnak, Validnak, Rayának, Sallának, Zahrának és Kádernek az írásaim elolvasásáért. Köszönöm dr. Kayuminak és feleségének – második szüleimnek – szeretetüket és odaadó támogatásukat.

Köszönettel tartozom ügynökömnek és barátomnak, Elaine Kosternek bölcsességéért, türelméért és szívességeiért, csakúgy, mint Cindy Spiegelnek, éles szemű és megfontolt szerkesztőmnek, aki e mese ajtajainak megnyitásához oly sokszor adott kulcsot. Szintén köszönetemet szeretném kifejezni Susan Petersen Kennedynek, hogy lehetőséget adott, valamint a Riverhead munkatársainak odaadó munkájukért.

Végül, nincs rá szó, ami megfelelően kifejezhetné hálámat szépséges feleségemnek, Royának – aki véleményének rabja vagyok – kedvességéért és jóindulatáért, és azért, hogy elolvasta, újraolvasta és segített szerkeszteni e regény minden egyes vázlatát. Örökké szeretni foglak türelmedért és megértésedért, Roya dzsan.

ELSŐ FEJEZET

2001. december

Tizenkét évesen, egy fagyos, borongós nap tett azzá, ami ma vagyok. Emlékszem a pillanatra, amikor a düledező vályogfal mögött guggolok és bámulok befelé a befagyott patak melletti sikátorba. Hosszú idő telt el azóta, és már megtanultam, nem igaz, hogy a múltat csak úgy el lehet temetni: vaskarommal kapaszkodik a jelenbe. Most, visszatekintve döbbenek rá, hogy huszonhat éve bámulok abba az elhagyott sikátorba. Tavaly nyáron egy nap Ráhim Khan barátom felhívott Pakisztánból. Arra kért, látogassam meg. Csak álltam a konyhában a kagylót fülemre szorítva, és tudtam, Ráhim Khannal együtt múltam meg nem bánt bűnei szólítanak. Sétálni indultam a Golden Park északi szélén fekvő Spreckels tó partjára. A vizén szikrázott a kora délutáni nap, a friss szellő apró hajók tucatjainak vitorláját duzzasztotta. Ekkor láttam meg két piros papírsárkányt szárnyalni az égen. A park fái felett táncoltak, a szélmalmokon túl, egymás mellett lebegve, mint egy szempár, amely San Franciscóra tekint le, arra a városra, amit ma otthonomnak hívok. Ekkor hirtelen Haszan hangja suttogott a fülembe: Érted, ezerszer is… Haszan, a nyúlszájú sárkányfutó. Ráhim Khan szavait hallottam vissza, mielőtt letette volna a telefont. Van rá mód, hogy újra jók legyünk. És ahogy felnéztem a papírsárkányikrekre, Haszanra gondoltam és Babára. És Alira és Kabulra. Arra az életre, amit addig éltem, míg eljött 1975 tele, és megváltoztatott mindent. Azzá tett, ami ma vagyok.

MÁSODIK FEJEZET

Gyerekkorunkban Haszannal sokszor másztunk fel az apám házához vezető kocsifelhajtót szegélyező nyárfákra, és a napfényt egy tükördarabkával táncoltatva bosszantottuk a szomszédokat. Ültünk egymással átellenben két magas ágon, lóbáltuk meztelen lábunkat, zsebünk aszalt szederrel és dióval volt tömve. Egymást váltogatva tükröztünk, eszegettük a szedret, és vihogva-nevetgélve hajigáltuk egymást. Most is látom Haszant odafent a fán, szinte tökéletesen kerek arca, mint egy keményfából szépen kifaragott kínai játékbabáé: orra lapos és széles, szeme ferde és keskeny, ami a fénytől függően aranynak, zöldnek vagy éppen zafírnak látszott. Most is látom kicsiny, alacsonyan ülő füleit és azt a kiugró tompa állat, egy tömör nyúlványt, mintha csak úgy odatoldották volna. És látom hasított ajkát, a középvonaltól épphogy egy kicsit balra, ahol megcsúszhatott a kínai babakészítő szerszáma, vagy talán egyszerűen elfáradt és nem figyelt oda. Néha, amikor fenn ültünk a fák valamelyikén, rábeszéltem Haszant, hogy csúzlijával lövöldözzön diókat a szomszéd félszemű német juhászára. Haszannak soha nem akaródzott, de ha én kértem, ha igazán kértem, nem mondott nemet. Soha nem mondott nekem nemet. Halál pontosan célzott a csúzlijával. Az apja időnként elkapott minket, és ilyenkor épp annyira volt dühös, amennyire egy oly gyengéd ember, mint Ali, képes volt dühös lenni. Ujját rázva integetett, hogy jöjjünk le a fáról, majd elvette tőlünk a tükröt, és anyját idézte, miszerint az ördög is tükrökkel kápráztat: elkápráztatja a muzulmánokat, hogy elvonja figyelmüket az imától. – És még nevet is közben! – tette hozzá rosszallóan minden alkalommal. Haszan mormogott, szemlesütve – Igen, apám –, engem viszont sosem árult el. Sosem mondta el, hogy a tükör meg a szomszéd kutyájának dióval való lövöldözése csakis az én ötletem volt.

A házunk az udvarba torkolló nyárfás téglaút bal oldalán állt. Egybehangzó vélemények szerint apám, az én Babám építette a Vazír Ákbár Hán kerületnek – ez Kabul északi részének új és jómódú negyede volt – legszebb házát. A hatalmas házhoz egy rózsabokrok övezte széles ösvény vezetett. A négy fürdőszoba bonyolult mintázatú padlólapjait Baba saját kezűleg válogatta Iszfahánban, az aranyöltésű tapétát és a boltíves mennyezetről lelógó kristálycsillárt Kalkuttában vásárolta. Az emeleten, Baba háló- és dolgozószobája mellett – amit dohányzószobának is neveztünk, mert örökké dohány- és fahéjszagot árasztott – volt az én szobám. Miután Ali felszolgálta a vacsorát, Baba és barátai ledőltek a fekete bőrfotelekbe, megtömték pipáikat – „felhizlalták”, ahogy Baba mondta –, és megtárgyalták három kedvenc témájukat: politikát, üzletet, futballt. Néha megkörnyékeztem Babát, csatlakozhatnék-e, ilyenkor az ajtóba lendülve határozottan utasított rendre: – Nem tűnsz innen, de rögtön! Most a felnőttek vannak soron. Fogj inkább egy könyvet, és olvasgass egy kicsit. – Az ajtó bezárult, én meg gondolkozhattam, vajon miért mindig a felnőttek vannak soron. Lekucorodtam a küszöbre, néha két órát is ültem ott, míg hallgattam a nevetgélést, csevegést. Alattunk a nappalink tömve volt rendelésre készült szekrényekkel, bekeretezett családi képekkel. Egy régi, szemcsés fotó 1931-ből, rajta nagyapám és Nader Sah király, két évvel azelőtt készült, hogy a királyt meggyilkolták. Egy lelőtt szarvas fölött állnak, térdig érő csizmában, vállukra vetett puskákkal. Volt egy kép a szüleim esküvőjének éjszakájáról, Baba kackiás fekete öltönyében parádézik, mellette anyám, mint egy fehérbe öltözött, mosolygós hercegnő. Emitt Baba legjobb barátjával és üzlettársával, Ráhim Khannal a házunk előtt – én még csecsemő vagyok, apám az ölében tart, fáradtnak és komornak látszik. Az ő karjában fekszem, de Ráhim Khan kisujját markolom a kezemmel.

Az ebédlő közepén mahagóniasztal állt. Ekörül könnyedén elfért vagy harminc vendég – miután apám igen kedvelte az extravagáns partikat, rendezett is csaknem minden héten. Az ebédlő végében álló magas márványkandallóban télidőben állandóan ragyogott a narancssárgán izzó tűz.

Hatalmas üveg tolóajtó nyílt a félköríves teraszra, amely kéthektárnyi kertre és cseresznyefasorokra nézett. Baba és Ali kis veteményeskertet ültetett a keleti fal mentén: paradicsom, menta, paprika és egy sor kukorica, ami soha nem termett rendesen. Haszannal „a Szenvedő Kukorica Falá”-nak hívtuk. A kert déli végében, egy naspolyafa árnyékában állt a cselédház. A szerény vályogviskót Haszan lakta az apjával. Ott, abban a pici kunyhóban jött világra Haszan 1964 telén, pont egy évvel azután, hogy anyám belehalt a születésembe. Egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor léptem be Haszan és Ali fertályára a tizennyolc év alatt, amíg apám házában éltem. Amikor a nap lepottyant a dombok mögé, és befejeztük a napi játékot, Haszannal elváltak útjaink. Én indultam a rózsabokrok melletti kúriába, Haszan pedig a vályogkunyhóba. Emlékeim szerint a viskó szűkös volt, de tiszta, és mindössze egy pár kerozinlámpa világította meg halványan. Két matrac volt a szoba két felében, egy elnyűtt, kirojtosodott szegélyű heráti szőnyeg, egy háromlábú zsámoly, és egy asztal, ahol Haszan rajzolt. A falak csupaszon álltak, egyetlen faliszőnyeget kivéve, amin az „Allah Ákbár” szavakat formázta egy belevarrott rózsafüzér. Baba vette Alinak egyik mashadi útján. Abban a kis kunyhóban, 1964 egy hideg téli napján szülte meg fiát Haszan anyja, Szanaubár. Az én anyám elvérzett a szülésben, Haszan pedig nem egész egy héttel világra jötte után veszítette el az övét. Egy olyan sorscsapásban, ami a legtöbb afgán felfogása szerint rosszabb, mint a halál: az asszony megszökött egy utazó táncos és énekes társulattal.

Haszan sose beszélt az anyjáról, mintha nem is létezett volna. Gyakran tűnődtem azon, vajon álmodik-e vele. Álmodik-e arról, hogy nézhet ki, merre lehet. Vajon vágyik-e arra, hogy találkozzon vele. Érez-e fájdalmat, amit én érzek, ha anyámra gondolok, akivel soha nem találkoztam? Egy nap a Zaináb mozihoz igyekeztünk, hogy megnézzünk egy új iráni filmet. A rövidebbik úton mentünk, az Eszteklal középiskola melletti laktanyán keresztül, jóllehet Baba megtiltotta, hogy ezt az utat használjuk, de akkor éppen Pakisztánban volt Ráhim Khannal. Átpattantunk a laktanyát körülvevő kerítésen, aztán egy kis patakon, végül egy tágas földterületre jutottunk, ahol öreg, magukra hagyott tankok porosodtak. Az egyik tank árnyékában egy csoport cigarettázó és kártyázgató katona kuporgott. Egyikük, ahogy meglátott minket, könyökével oldalba bökte társát és odakiáltott Haszannak.

– Hé, te! Én ismerlek ám téged!

Soha nem láttuk azelőtt. Borotvált fejű, tömzsi ember volt, arcát háromnapos szakáll övezte. Ijesztő volt a vigyora. – Meg ne állj! – suttogtam Haszannak. – Te! Nézd csak, a kis hazara! Nézz rám, ha hozzád beszélek! – ugatott a katona. Odaadta a cigarettáját a mellette lévő társának, aztán egyik kezének hüvelyk- és mutatóujjából karikát formált. Másik kezének középső ujját átdugta a karikán, és toszogatni kezdte ki meg be. Ki meg be. – Tudod-e, hogy ismertem anyádat? Nagyon jól ismertem. Hátulról csináltam meg, ott, a patak mellett! A katonák röhögtek. Egyikük úgy visított, mint egy malac. Azt mondtam Haszannak, menjen csak tovább, menjen tovább.

– Micsoda szűk kis cukros pinája volt! – kiáltotta a katona, és társai vigyorogva rázták a kezét. Később, a film kezdete után hallottam a sötétben Haszan hüppögését. Csorogtak a könnyek az arcán. Átnyúltam a széken, átkaroltam és magamhoz húztam. Vállamra hajtotta a fejét. – Összetévesztett valakivel – suttogtam. – Összetévesztett valakivel. Azt mesélték, senki nem volt igazán meglepve, amikor Szanaubár világgá ment. Az emberek akkor néztek csodálkozva, amikor Ali, az a férfi, aki kívülről tudta a Koránt, feleségül vette Szanaubárt. Egy tizenkilenc évvel fiatalabb, szép, de köztudottan gátlástalan nőt, aki rá is szolgált tisztességtelen hírnevére. Ő is síita muzulmán volt, és hazara nemzetiségű. Unokatestvére is egyben, így természetes módon esett rá Ali választása, amikor feleséget keresett. Mindezeken túl Aliban és Szanaubárban nem sok közös vonás volt, de legkevésbé küllemük alapján illettek össze. Míg Szanaubár ragyogó zöld szemei és huncut arca rengeteg férfit csábítottak bűnbe (legalábbis a szóbeszéd szerint), Ali alsó arcizmai születésétől fogva bénák voltak, ami képtelenné tette a mosolygásra, és örökösen mogorvaságra kárhoztatta. Különös dolog volt a kőarcú Alit boldognak vagy szomorúnak látni, mert mindig csak barna, vágott szemei szikráztak örömében, vagy éppen sötétültek el bánatában. Azt mondják, a szem a lélek tükre. Soha nem volt ez igazabb, mint Ali esetében, aki csakis a szeme által tudott kitárulkozni. Ahogy hallottam, a hűtlenség ábrándjait rendszerint Szanaubár kihívó lépte, rengő csípője keltette életre a férfiakban. Alira viszont a gyermekparalízis egy kifordult, elsorvadt jobb lábat hagyott, ami egy papírvékony izomréteget leszámítva nem volt több sápadt bőrrel fedett csontnál. Emlékszem, amikor nyolcéves koromban Ali elvitt a bazárba kenyeret venni. Dülöngélve lépkedtem mögötte, a járását próbáltam utánozni. Figyeltem, ahogy csapott félkörívben lendíti vézna lábát, aztán lehetetlen mértékben billen jobbra a teste, amint a lába földet ér. Kisebb csodának tűnt minden egyes lépésénél, hogy nem dől el. Én meg majdnem beleestem egy kanálisba, ahogy próbálkoztam. Ezen aztán kuncogni kezdtem, Ali megfordult, és rajtakapott, hogy majmolom. Semmit nem szólt. Sem akkor, sem később. Ment tovább szótlanul. Arca és járása jó néhány kisgyereket megrémisztett a környéken. Az igazi gond azonban a nagyobb kölykökkel volt. Követték az utcán, gúnyolódtak rajta, amikor arrafelé bicegett. Páran rákaptak arra, hogy Babalunak hívják, vagyis Bugizósnak. – Hé Babalu, kit ettél meg ma? – ugattak kórusban röhögve. – Kit ettél meg, lapos orrú Babalu?

Lapos orrúnak csúfolták, Ali és Haszan jellegzetes mongoloid hazara vonásai miatt. Évekig csak annyit tudtam a hazarákról, hogy mogulivadékok voltak, meg egy kicsit a kínaiakra hasonlítanak. A tankönyvek épphogy csak megemlítették őket, mellékesen utalva származásukra. Aztán egy nap Baba dolgozószobájában a holmijait nézegetve egyszer csak rábukkantam anyám egyik régi történelemkönyvére. Egy egész fejezet Haszan népének szentelve! Egy Khorani nevű iráni volt a szerző. Aznap éjjel az ágyamba csempésztem, egészen el voltam kábulva attól, hogy a hazara történelem egy egész fejezetére akadtam. Azt olvastam, hogy a pastuk, az én népem, üldözték és elnyomták a hazarákat. A tizenkilencedik században a hazarák felkeltek a pastuk ellen, de a pastuk „elmondhatatlan kegyetlenséggel letörték a lázadást”. Az állt a könyvben, hogy a pastuk gyilkolták a hazarákat, elűzték őket földjeikről, felgyújtották házaikat, eladták asszonyaikat. Mindennek egyik oka, hogy a pastuk szunnita muzulmánok, a hazarák pedig síiták. A tanáraim eddig soha nem beszéltek ezekről a dolgokról. Baba sem. Persze olyasmiket is írt, amit tudtam, hogy a pastuk a hazarákat egérevő, lapos orrú, teherhordozó szamaraknak hívták. Hallottam már ezeket a neveket, ahogy Haszanra üvöltik a környékbeli kölykök.

A következő héten, iskola után megmutattam a könyvet a tanáromnak, a hazarákról szóló fejezetre bökve. Átfutott gyorsan egy pár oldalt, jókat röhögcsélt közben, aztán visszaadta a könyvet. – Látod, ez az egy dolog, amit a síiták jól csinálnak – szedegette össze papírjait –, mártírnak állítják be magukat. Amikor a síita szót kimondta, úgy fintorította el az orrát, mintha valami fertőzésről beszélne. A nemzeti örökség és a családi kötelék ellenére Szanaubár együtt gúnyolta Alit a környékbeli kölykökkel. Ahogy hallottam, nem csinált belőle titkot, mennyire iszonyodik az ura külsejétől. – Ez egy férj? – fitymálta Alit. – Ennél egy vén szamár is jobban megfelelne férjnek. – Végül is mindenki gyanította, hogy a házasságot Ali és nagybátyja, Szanaubár apja rendezte el.

Azt mondják, Ali azért vette el az unokahúgát, hogy segítsen a nagybátyja nevén esett szégyenfoltot lemosni, annak ellenére, hogy az ötéves korában árvaságra jutott Alinak nem volt semmiféle vagyona vagy említésre méltó öröksége.

Ali soha nem torolta meg az őt ért gyötrelmeket. Egyrészt azért, mert úgysem tudta volna utolérni a gúnyolódókat kicsavarodott lábával. De legfőképpen azért, mert Ali fel volt vértezve támadói sértegetéseivel szemben: megtalálta az örömét, az ellenszert, abban a pillanatban, hogy Szanaubár világra hozta Haszant. S ez a világrahozatal meglehetősen egyszerűen zajlott. Semmi szülőorvos, semmi aneszteziológus vagy cifra kórházi berendezés. Csak Szanaubár, egy csupasz, foltos matracon, és Ali egy bábával, aki segíteni jött. Nem is volt igazán szükség segítségre, Haszan már születésekor is hű volt természetéhez: képtelen volt fájdalmat okozni. Egykét nyögés, pár lökés, és már kinn is volt. Mosolygott kifele jöttében.

Amint azt a bába bizalmasan elfecsegte a szomszéd cselédjének, aki persze továbbadta mindenkinek: Szanaubár csupán egy pillantást vetett az Ali karjaiban nyugvó csecsemőre, és ahogy meglátta nyúlszáját, keserű nevetésben tört ki:

– Nesze! Most már megvan a magad féleszű gyereke, aki majd helyetted is mosolyog. – Haszant az ölébe sem vette. Öt nap múlva eltűnt.

Baba ugyanazt a dajkát fogadta fel Haszan szoptatására, aki engem is táplált. Ali gyakran mesélt nekünk a kék szemű hazara nőről Bamijanból, az óriás Buddha-szobrok városából. – Micsoda édes hangon énekelt! – gondolt rá vissza sokszor.

Haszan és én mindig megkérdeztük, mit énekelt, bár tudtuk jól, Ali elmondta számtalanszor. Azt szerettük volna csak, hogy énekeljen nekünk.

Megköszörülte torkát, és nekikezdett:

Egy magas hegyen álltam,

És kiáltottam neved, Ali, Isten Oroszlánja,

Ali, Isten Oroszlánja, Emberek Királya,

Hozz örömet bánatos szívünkbe.

Aztán elmagyarázta, hogy akiket ugyanazon emlő táplált, testvérei egymásnak. Olyan kötelék van köztük, amit az idő sem tépázhat meg.

Haszant és engem ugyanazon emlő táplált. Ugyanazon a pázsiton, ugyanabban a kertben tettük meg első lépéseinket. Ugyanazon tető alatt mondtuk ki első szavainkat. Az enyém Baba volt.

Az övé Amir, az én nevem.

Most, így visszatekintve, azt hiszem, ami 1975 telén történt – és minden, ami azután következett – már benne gyökerezett azokban az első szavakban.

HARMADIK FEJEZET

A mendemonda szerint apám egyszer Balucsisztánban puszta kézzel megküzdött egy barna medvével. Ha bárki másról szólt volna a történet, betudhatnánk akár az egész történetet a láfnak, a jellegzetes afgán túlzási hajlamnak – amely sajnos majdhogynem nemzeti sorscsapás. Ha valaki például azzal dicsekszik, hogy orvos a fia, az illető kölyök valószínűleg átment egyszer egy gimnáziumi biológiavizsgán. A Babával kapcsolatos történetek igaz voltában azonban soha senki nem kételkedett. Ha mégis, hát bizony ott volt az a három párhuzamos forradás, amely recés ösvényként szántotta végig Baba hátát. Számtalanszor elképzeltem, ahogy Baba birkózik a medvével, még álmodtam is róla. Azokban az álmokban sose tudtam megkülönböztetni Babát a medvétől.

Ráhim Khan hívta először apámat Túfan Agának, azaz Hurrikán Nagyúrnak, s ez lett végül Baba híres beceneve. Meglehetősen találó becenév volt. Apám maga volt a természet megtestesült ereje, egy toronymagas pastu mintapéldány, sűrű szakállal, bozontos barna hajzattal, amely éppoly megzabolázhatatlan volt, mint ő maga. Az ember könnyen elképzelte róla, hogy puszta kézzel tövestül kitépjen akár egy nyírfát is, átható fekete pillantása pedig „az ördögöt is térdre kényszerítené, hogy kegyelemért esedezzen”, ahogy Ráhim Khan szokta mondani. A fogadásokon, amikor kétméteres termetével beviharzott a szobába, úgy követte minden tekintet, mint napraforgók a napot.

Babára még akkor is muszáj volt odafigyelni, amikor aludt. A fülembe vattát dugtam, fejemre húztam a takarót, de még így is áthatolt a falakon Baba traktorként dübörgő horkolása, pedig a szobánkat a hall is elválasztotta. A mai napig rejtély számomra, hogyan volt képes anyám egy szobában aludni vele. Sok-sok egyéb mellett ezt is megkérdeztem volna anyámtól, ha valaha találkoztam volna vele.

A hatvanas évek vége felé, öt- vagy hatéves koromban Baba elhatározta, hogy épít egy árvaházat. Ráhim Khantól hallottam a történetet. Baba saját kezűleg készítette a tervrajzokat, annak ellenére, hogy semmiféle építészeti tudása nem volt. A kétkedők megpróbálták rávenni, hogy hagyjon fel ezzel az ostobasággal, és bízzon meg egy építészt. Baba természetesen visszautasította az ötletet, az emberek pedig döbbenten csóválták fejüket akaratosságán. Miután Baba sikeresen befejezte az építkezést, a hitetlenkedők megilletődve visszavonultak. A Kabul folyó déli partján épült fel az árvaház. Ráhim Khan mesélte, hogy Baba saját pénzéből fizette az építkezés teljes költségét, beleértve a mérnököket, villanyszerelőket, vízvezeték-szerelőket és a többi munkást, nem beszélve a városi hivatalnokokról, akiknek „meg kellett olajozni a bajuszát”.

Három évig épült az árvaház. Nyolcéves lettem, mire elkészült. Emlékszem, a megnyitó előtti napon Baba elvitt Kabultól néhány mérföldre északra, a Ghargha tóhoz. Megkért, hozzam magammal Haszant is, de én azt hazudtam, hogy Haszannak megy a hasa. Egyedül magamnak akartam Babát. Különben is, egyszer, amikor együtt kacsáztunk a Ghargha tavon, Haszannak sikerült egy nyolcast pattintania, nekem meg ötnél több egyszer sem jött össze. Baba figyelt minket, és jól láttam, amikor megveregette Haszan hátát, sőt, még a vállát is átölelte.

Egy piknikasztalnál ültünk a tó partján, ezúttal csak Baba meg én, főtt tojást ettünk kofteszendviccsel, ami fasírt és savanyúság nanba göngyölve. A mélykék víz tükörsima felszínén napfény csillogott. Péntekenként családok rajzottak ki a tópartra sütkérezni. De most hétköznap csak mi voltunk ott Babával, és még néhány hosszú hajú, szakállas turista – „hippik”, ahogy hallottam. A kikötőnél ültek, lábukat a vízbe lógatták, és pecáztak. Megkérdeztem Babát, miért növesztik olyan hosszúra a hajukat, de Baba csak morgott valamit válasz helyett. A másnapi beszédére készült, kézzel írott lapok kusza kötegét lapozgatta, itt-ott megjegyzéseket írt bele egy ceruzával. A tojásba haraptam, és megkérdeztem Babát, igaz-e, amit egy osztálytársam mondott, hogy ha lenyelsz egy darab tojáshéjat, később kipisiled. Baba megint csak morgott valamit.

A távolban, a tó túlpartján egy teherautó döcögött végig a domboldalon. A napfény megcsillant a visszapillantótükrében.

– Azt hiszem, szárátanom van – mondtam. Vagyis rákos vagyok. Baba felemelte a fejét a szélcsapkodta papírokból. Azt mondta, igazán elmehetnék az üdítőért, mindössze a kocsi csomagtartóját kéne kinyitnom.

Másnap, az árvaház megnyitóján gyorsan elfogytak az ülőhelyek, számtalan érdeklődőnek kellett állva végignéznie az ünnepséget. Aznap szeles volt az idő, én Baba mögött ültem a kis pódiumon, pont az új épület főbejárata előtt. Baba zöld öltönyt és karakulbőr kalapot viselt. Beszéde felénél tartott, amikor a szél lekapta fejéről a kalapot. Mindenki nevetett. Intett nekem, hogy fogjam meg a kalapját, én pedig örömmel tettem, mert így mindenki láthatta, hogy ő az én apám, az én Babám. Visszafordult a mikrofonhoz, és azt mondta, reméli, hogy az épület stabilabban áll, mint a kalapja, mire újra mindenki nevetni kezdett. Baba befejezte a beszédét, az emberek felállva éljeneztek és tapsoltak, majd kezét rázva gratuláltak. Páran megsimogatták a fejemet, és velem is kezet fogtak. Büszke voltam Babára, magunkra.

Babát a sikerei ellenére is mindig kételkedők vették körül. Azt mondták, az üzlet nem az ő világa, jogot kellene tanulnia, ugyanúgy, ahogy az ő apja tette. De Baba mindenkire rácáfolt, nemhogy saját vállalkozást irányított, hanem ő lett Kabul egyik leggazdagabb kereskedője. Ráhim Khannal együtt felépített egy rendkívül sikeres, szőnyegexporttal foglalkozó céget, két gyógyszertárat és egy éttermet.

Amikor azzal gúnyolódtak az emberek, hogy nem fog jó házasságot kötni – végül is nem folyt benne királyi vér –, elvette anyámat, Szofia Akramit, egy rendkívül művelt nőt, aki általános vélemény szerint Kabul egyik legtiszteletreméltóbb, legerényesebb és legszebb hölgye volt. Amellett, hogy klasszikus fárszi irodalmat tanított az egyetemen, még a királyi családdal is rokonságban állt, amit apám néha úgy dörgölt tréfásan a kétkedők orra alá, hogy „az én hercegnőm”-ként beszélt róla.

Apám kedve szerint alakította az őt körülvevő világot, az egyetlen, kirívó kivétel én voltam. A baj csak az volt, hogy mindig fekete-fehérben látta a dolgokat. Azt pedig, hogy mi a fekete és mi a fehér, ő döntötte el. Egy ilyen embert nem lehet félelem nélkül szeretni, sőt talán még egy kis gyűlölet nélkül sem.

Ötödikes koromban egy molla tanított minket az iszlámra. Fatiullah Khan alacsony, zömök ember volt, nyers hangú, arca tele pattanáshegekkel. Előadásokat tartott a zakát erényeiről és a bádzs kötelességéről; megtanította a napi öt námaz bonyolult szertartását, verseket tanultatott be velünk a Koránból. Bár soha nem fordított le egyet se közülük, igen nagy hangsúlyt fektetett arra – néha még egy nyírfapálcát is igénybe vett hozzá –, hogy helyesen ejtsük ki az arab szavakat, azért, hogy Isten jól halljon minket. Egyszer azt mondta, hogy az iszlám szerint az ivás szörnyűséges bűn, akik isznak, bűneikért a feltámadás napján, az ítéletnapon fognak felelni. Azokban az időkben az ivás meglehetősen hétköznapi dolognak számított Kabulban. Annak ellenére, hogy senkit sem szégyenítettek meg érte nyilvánosan, azok, akik ittak, szemérmesen inkább otthon tették. Kijelölt „patikák”-ban „gyógyszer”-ként vásárolták a whiskyt, papírzacskóba csomagolva. Mielőtt kiléptek a patikából, gondosan eldugták, de még így is gyakran vetettek rosszalló pillantásokat rájuk azok, akik tudtak a bolt ilyen irányú tevékenységéről.

Fent voltunk Baba dolgozószobájában, a dohányzószobában, amikor meséltem neki, mit tanított Fatiullah Khan molla az iskolában. Baba épp whiskyt töltött magának a szoba sarkában álló bárpultnál. Hallgatott, bólogatott, kortyolt egyet az italából, majd leült a bőrkanapéra, letette a poharat, és az ölébe emelt. Olyan volt, mintha két fatörzsön ülnék. Vett egy mély lélegzetet, susogott a levegő a bajusza alatt, amint kiengedte a levegőt. Félelmemben nem tudtam eldönteni, megöleljem-e, vagy inkább leugorjak az öléből.

– Úgy látom, hogy amit az iskolában oktatnak, összekevered a valódi tanulással – mondta öblös hangján.

– De ha igaz, amit mondott, akkor te bűnös vagy, Baba?

– Hm… – egy jégkockát ropogtatott fogai között. – Szeretnéd tudni, mit gondol apád a bűnről?

– Igen.

– Akkor elmondom neked. De először is azt kell megértened, Amir, hogy soha semmit nem fogsz megtudni az erényről azoktól a szakállas idiótáktól.

– Fatiullah Khan mollára gondolsz?

Intett egyet poharával, a jégkockák összecsörrentek.

– Mindegyikükre. Szarok az összes ilyen öntörvényű majom szakállára.

Elképzeltem, ahogy Baba egy majom szakállára szarik, egy öntörvényűnek vagy milyennek, és elnevettem magam.

– Mást sem tesznek, mint morzsolgatják az olvasójukat, és egy könyvből idézgetnek, amit olyan nyelven írtak, amit nem is értenek – újra kortyolt egyet. – Isten kegyelmezzen nekünk, ha Afganisztán egyszer a kezükbe kerül.

– De Fatiullah Khan molla kedvesnek látszik – nyögtem ki nagy nehezen a vihogás közben.

– Annak látszott Dzsingisz kán is – mondta Baba. – De eleget beszéltünk erről. A bűnről kérdeztél, hát akkor elmondom neked, mit gondolok róla. Figyelsz?

– Igen – mondtam, és összeszorítottam az ajkamat. De a kacaj prüszkölve tört fel belőlem az orromon át. Ezen aztán újra vihogni kezdtem.

Baba szúrósan nézett a szemembe, mire rögtön abbahagytam a nevetést.

– Szeretnék beszélni veled, mint férfi a férfival. Képes vagy rá végre?

– Igen, Baba dzsan – motyogtam, nem először ámulva azon, hogyan képes Baba így belém csípni néhány szóval. A kevés jó pillanatunk egyike volt – nem túl gyakran történt meg, hogy Baba az ölébe ültetve beszélt velem –, bolond lettem volna elvesztegetni.

– Jó – mondta Baba, de szemében kételyt láttam. – Ide figyelj, bármit is tanít a molla, egy bűn létezik csak, egyetlenegy. Ez pedig a lopás. Bármilyen más bűn csak a lopás egy változata. Érted ezt?

– Nem, Baba dzsan – mondtam, reménytelenül kívánva, bárcsak érteném. Nem akartam megint csalódást okozni neki.

Baba türelmetlenül sóhajtott egyet. Ezzel is belém csípett, mert máskülönben nem volt türelmetlen ember. Visszagondoltam azokra az alkalmakra, amikor sötétedés után jött csak haza, és egyedül kellett vacsoráznom. Kérdeztem Alit, hol van Baba, mikor jön haza, bár pontosan tudtam, hogy az építkezésen van, intézkedik, felügyeli a dolgok menetét. Ahhoz nem kellett vajon türelem? A kölyköket is gyűlöltem már, akiknek az árvaházat építette, azt kívántam, bárcsak meghaltak volna a szüleikkel együtt.

– Ha megölsz valakit, ellopsz egy életet – magyarázta Baba. – Ellopod a felesége jogát arra, hogy férje legyen, a gyerekeitől elrabolod az apjukat. Ha hazudsz, ellopod valakinek az igazsághoz való jogát. Ha csalsz, ellopod a becsületességhez való jogot. Érted már?

Értettem. Amikor Baba hatéves volt, egy tolvaj surrant be nagyapám házába az éjszaka közepén. Nagyapám, aki köztiszteletben álló bíró volt, szembeszállt vele, de a tolvaj elvágta a torkát, és elrabolta Baba apához való jogát. A városbeliek még másnap délelőtt elkapták a gyilkost, akiről kiderült, hogy egy Kunduz környékéről érkezett csavargó. Még a délutáni ima előtt felakasztották egy tölgyfára. Ezt a történetet is Ráhim Khan mesélte nekem, nem Baba. Mindig mástól hallottam az apámról szóló történeteket.

– Nincs hitványabb dolog a lopásnál, Amir – mondta Baba. – Egy ember, aki elveszi más tulajdonát, legyen az élet vagy egy darab nan… köpök én az ilyen emberre. Ha pedig útjaink kereszteznék egymást egy ilyennel, hát Isten kegyelmezzen neki. Megértetted?

A gondolatot, hogy Baba kékre-zöldre ver egy tolvajt, egyszerre találtam mámorítónak és rettenetesen ijesztőnek.

– Igen, Baba.

– Ha van Isten, nagyon remélem, hogy fontosabb dolgok foglalkoztatják, mint az, hogy én whiskyt iszom és disznóhúst eszem. Na, most viszont ugorj le! Ettől a sok beszédtől megint megszomjaztam.

Néztem, ahogy a bárpultnál teletölti a poharát, és azon gondolkoztam, mikor fogunk megint úgy beszélgetni, mint most. Mert az igazság az volt, hogy mindig is úgy éreztem, Baba gyűlöl egy kicsit. Hogy miért? Végül is én öltem meg a feleségét, az ő szépséges hercegnőjét. Legalább annyi illendőség lehetett volna bennem, hogy valamelyest hasonlítok rá. De nem ütöttem rá. Egy kicsit sem.

Az iskolában az egyik kedvelt játékunk a serdzsángi volt, vagyis „versek csatája”. Az eredeti szabályokon a fárszi tanárunk enyhített egy kicsit, valahogy így: egy versszakot kellett elmondani, aztán az ellenfélnek egy perce volt, hogy egy ugyanolyan betűvel kezdődő versszakba kezdjen, amivel a miénk végződött. Minden osztálytársam engem akart csapattársának, mert tizenegy éves koromra több tucat verset tudtam kívülről Hajjámtól, Háfiztől, és természetesen Rumi híres Masznaviját. Egyszer az egész osztállyal szemben versenyeztem, és én nyertem. Aznap este eldicsekedtem vele Babának, ő bólintott, és ennyit mondott: – Jó.

Apám távolságtartása elől halott anyám könyveihez menekültem. És persze Haszanhoz. Mindent elolvastam, amit csak találtam. Rumi, Háfiz, Szádi, Victor Hugo, Jules Verne, Mark Twain, Ian Fleming. Miután végeztem anyám könyveivel – nem az unalmas történelemkönyvekkel, azok soha nem érdekeltek igazán, hanem a regényekkel, hőskölteményekkel –, elkezdtem könyvekre költeni a zsebpénzemet. Hetente vásároltam egyet a Mozipark melletti könyvesboltban, és amikor a polcon már nem volt több hely, egy kartondobozban tároltam őket.

Egy költőnőt feleségül venni megint más dolog, mint olyan fiút nevelni, aki jobban szeret verseskötetekbe temetkezni még a vadászatnál is… Hát, gondolom, Baba nem egészen ezt képzelte el magának. Igazi férfiak soha nem olvasnak verseket – attól meg isten ments, hogy írjanak is! Igazi férfiak – igazi fiúk – focizni szeretnek, ahogy Baba is, amikor fiatal volt. Az aztán az igazi szenvedély! 1970-ben Baba még az árvaház építését is felfüggesztette, hogy egy hónapra Teheránba repüljön megnézni a labdarúgó-világbajnokság közvetítését, mivel abban az időben még nem volt tévéadás Afganisztánban. Beíratott egy focicsapatba, hátha bennem is sikerül fellobbantania ugyanazt a szenvedélyt. Én viszont szánalmas játékosnak bizonyultam, kétballábas teher voltam csak a csapat számára. Vagy egy kitűnő passz akadt el rajtam, vagy éppen akaratlanul elálltam a kapu felé vezető nyílt sávot. Totyogtam a pályán vézna lábaimmal, passzokért kiáltoztam, de szinte sose jutottam labdához. Minél hevesebben próbálkoztam, minél eszeveszettebben integettem, rikoltoztam: – Üresen vagyok! Üresen vagyok! –, annál inkább semmibe vettek. De Baba nem adta fel. Miután már bőven bebizonyosodott, hogy sportolói tehetségének egy szikráját sem örököltem, eldöntötte, hogy szenvedélyes szurkolót farag belőlem. Arra csak képes leszek, nem igaz? Érdeklődést tettettem, együtt éljeneztem vele, amikor Kabul csapata gólt lőtt Kandahárnak, és szidalmaztam a bírót, ha büntetőt ítélt a mieink ellen. Baba azonban megérezte rajtam az igazi érdeklődés hiányát, és kénytelen volt elfogadni a rideg valóságot: a fia soha nem fog se focizni, se focit nézni.

Baba egyszer elvitt a Buzkasi tornára, amit mindig a tavasz első napján rendeztek meg, az afgán újév napján. A Buzkasi Afganisztán nemzeti szenvedélye volt, és mind a mai napig az is maradt. Egy csápándaznak, vagyis egy jól képzett lovasnak, akit általában egy gazdag rajongó patronált, kézitusában el kellett ragadnia egy kecske- vagy borjútetemet, és eljuttatni egy körbe, miközben a többi csápándaz csapata üldözi, és megtesz minden tőle telhetőt – rúgás, ütés, karmolás, ostorozás –, hogy elragadja tőle a tetemet. A tömeg izgatottan morajlott, a lovasok a pályán csatakiáltásokat hallattak és a tetemért tülekedtek a porfelhőben. Rengett a föld a lódobogástól. A lelátóról néztük, ahogy habzó szájú lovaikkal zihálva és kiabálva dübörögnek el alattunk a lovasok.

Egyszer csak Baba rámutatott valakire.

– Amir, látod ott azt az embert?

– Láttam.

– Az ott Henry Kissinger.

– Ó! – mondtam. Fogalmam sem volt, ki az a Henry Kissinger, de megkérdezhettem volna. Én azonban éppen azt figyeltem elszörnyedve, ahogy az egyik csápándaz leesik a nyeregből és vagy húsz darab pata gázol át rajta. A teste rongybabaként hánykolódott az eszeveszett tülekedésben, végül a pálya széléig gurult. Egy utolsó rándulás után mozdulatlanul terült el, lába furcsa szögben kicsavarodott. A vértócsát lassan beitta a homok.

Elsírtam magam.

Egész úton hazafelé sírtam. Baba szorította a kormánykereket. Megszorította, majd kiengedte. Soha nem felejtem el azt az erőfeszítést, ahogy az arcára kikívánkozó undort próbálta leplezni, miközben szótlanul vezetett.

Aznap éjjel éppen apám dolgozószobája mellett mentem el, amikor meghallottam, hogy Ráhim Khannal beszélget. Fülemet a bezárt ajtóra tapasztottam.

– … örülj neki, hogy egészséges – hallottam Ráhim Khan hangját.

– Tudom, tudom. De mindig azokba a könyvekbe temetkezik, mintha egy álomban élne.

– Na és?

– Én nem ilyen voltam – Baba hangja ingerültnek hallatszott.

Ráhim Khan felnevetett.

– A gyerekek nem kifestőkönyvek. Nem lehet olyan színűvé változtatni őket, amilyenre akarjuk.

– De én egyáltalán nem ilyen voltam – válaszolt Baba –, és azok a gyerekek sem, akikkel felnőttem.

– Tudod, néha a legönzőbb embernek tűnsz, akit ismerek – mondta Ráhim Khan. Ő volt az egyetlen ember, akitől Baba eltűrte, hogy ilyeneket mondjon.

– Ennek ahhoz semmi köze.

– Igazán?

– Igazán.

– Hát akkor?

Hallottam, hogy a fotel bőrhuzata megreccsen, ahogy Baba feszeng benne.

Becsuktam a szemem, még erősebben hozzányomtam a fülemet az ajtóhoz, akartam is hallani, meg nem is.

– Néha kinézek az ablakon, és látom, hogy játszik a szomszéd gyerekekkel. Látom, hogy szórakoznak vele, elveszik a játékát, lökdösik, bántják. És képzeld, soha nem üt vissza. Soha. Csak… leengedi a kezét és…

– Szóval nem erőszakos – szakította félbe Ráhim Khan.

– Nem erre gondoltam, Ráhim, te is tudod – vágott vissza Baba. – Valami hiányzik ebből a fiúból.

– Igen, az alávalóság legapróbb szikrája is.

– Az önvédelemnek semmi köze az alávalósághoz. Tudod, mi történik, amikor piszkálják a környékbeli srácok? Haszan közbelép és megvédi. A saját szememmel láttam. Aztán hazajönnek, megkérdezem, hogy került Haszan arcára az a karcolás. Ő pedig azt válaszolja, elesett. Én mondom, Ráhim, hiányzik valami ebből a fiúból.

– Engedned kellene, hadd járja a saját útját – felelte Ráhim Khan.

– De merre tart? Egy fiú, aki nem áll ki magáért, olyan férfi lesz, aki semmiért nem áll ki.

– Túlságosan leegyszerűsíted a dolgot, mint mindig.

– Nem hinném.

– Mérges vagy, mert félsz, hogy soha nem fogja átvenni tőled az üzletet.

– Na és most ki az, aki túlságosan egyszerűsít? – kérdezte Baba. – Nézd, én tudom, hogy kedvelitek egymást, és örülök is ennek. Irigykedem is, de örülök. Komolyan! Szüksége van valakire, aki megérti, mert isten tudja, miért… én nem értem. Van Amirban valami, ami nagyon zavar, és nem is nagyon tudom megfogalmazni. Olyan, mintha… – Szinte láttam, ahogy keresi a megfelelő szavakat. Lehalkította a hangját, de így is hallottam. – Ha nem láttam volna, ahogy az orvos kiveszi a feleségemből, el sem hinném, hogy az én fiam.

Másnap reggel Haszan megkérdezte reggelikészítés közben, hogy mi bánt. Ingerülten odavetettem, hogy törődjön a saját dolgával.

Ráhim Khan tévedett az alávalóság legapróbb szikrájával kapcsolatban.