Tartalomjegyzék

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Személyiségszínek és jelentésük:

Sáfrán Judit

Az írisz emlékei

Örökölt királyság I.

© Sáfrán Judit, 2022

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/safranjuditbooks

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN 9786156373922

mobi ISBN 9786156373939

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Édesanyámnak, aki bevezetett

a mesék birodalmába.

Egy

A rettegés újból belém mélyesztette mérgező vaskarmait. Lassan, ráérősen perzselt fel belülről, mintha minden percét ki akarná élvezni szenvedésemnek.

Pupillám kitágult a rémülettől, amint cipőtalpának kopogása egyre közelebbről és közelebbről érkezett. Hiába akartam elmenekülni, mindig utolért, és ez az alkalom sem volt kivétel. Csak egy dologra tudtam gondolni: a menekülésre. Szívem azt súgta, van még lehetőségem a túlélésre, de ahhoz minél gyorsabban ki kellett jutnom a teremből.

A fojtogató füst minden oxigént kiszorított belőlem, befészkelte magát a tüdőmbe. A testem sajgott, verejtékben úszó bőröm mocskos volt a rátapadt por- és hamukeveréktől. Botladozva kerültem ki a tűzben lángoló gerendákat. Egyik bizonytalan lépést tettem a másik után.

A perzselő hőségben éppen észrevettem az oltalmat jelentő vaskos kaput, amikor valami leszakadt a falról. Az ütést még idejében elkerültem, esetlenül vetődtem oldalra. Levegő után kapkodva pillantottam fel. A falon szüleim vászon arcképe lógott, a félig elégett festményről mosolyogtak rám. Pompázatos ruhájuk és büszke tekintetük egyáltalán nem illett valódi természetükhöz.

Az omladozó falakon lógó többi festmény szintén a tűz áldozatává vált.

Már tudtam, mi fog következni. A festmény lezuhanása után mindig a kapu irányába kezdtem rohanni, amit sohasem érhettem el. Akárhányszor megkíséreltem a futást, a lábam mintha ragacsos mocsárba süppedt volna. Zakatoló szívvel maradásra kényszerítettem magamat, hiszen sejtettem, hogy mostantól felesleges lenne az ellenállás. Ha kell, szembenézek vele.

Mögöttem a kapu hangos robajjal kivágódott, és ő belépett rajta. Ismerős rugalmas járásával tartott felém. Alakját elfedte a füst, tekintetét képtelen voltam kivenni a félhomályban.

– Cylia, ne fuss el előlem – kérte behízelgő hangján –, én csak magammal akarlak vinni.

Hangján éreztem, hogy elvigyorodik. Pár méterre megállt előttem, a karját várakozóan széttárta.

– Te is tudod, hogy mindig betartom az ígéreteimet. Most pedig itt a lehetőség, hogy végre elhagyhassuk az országot.

Remegő lábakkal hátráltam tőle. Ez az alak olyan volt, akár az ördög. Szépséget és boldogságot kínált, azonban egyedül a pusztításra volt képes.

– Nem megyek veled sehová! Hagyj békén, én ezt nem akarom!

Karcsú alakjával átszelte a köztünk lévő távolságot, és sebesen letérdelt elém. Arca egy magasságba került az enyémmel, a füsttől mégsem láthattam vonásait.

– Mi ketten összetartozunk. – Ujjai az enyém után nyúltak. Hátrarántottam a kezemet, mielőtt elérhette volna. – Nincs mitől tartanod, hiszen mindig is arra vágytál, hogy velem lehess, igaz? Azzal, akit a világon a legjobban szeretsz.

Habozva meredtem rá. Testtartásából türelmetlenség áradt, mintha bármelyik pillanatban rám vethetné magát és elráncigálhatna.

Őt szeretném a legjobban? De hiszen azt sem tudom, hogy kicsoda!

– Nem akarom! – nyöszörögtem. Reszketve hátráltam, mígnem a hátam beleütközött a fal romjaiba. – Kérlek, ne bánts!

Szavaimat meg sem hallva megmarkolta copfomat, és maga után rántott. A hirtelen jött fájdalom hatására feljajdultam. Megragadtam nyúlánk ujjait, hátha azzal lefejthetem magamról őket, de úgy tartott fogva, akár a satu szorítása. Öklömmel rácsaptam kézfejére, mire ő feldühödve hozzávágott az egyik oszlophoz. Csillagokat látva elterültem a földön. Éreztem, hogy homlokomról lefolyik egy vékony vércsík. Fölém hajolt, és megsimította a hajamat. Ujjai a tincseimmel játszadoztak.

– Az én drága… – szavait elnyelte a recsegő gerendák sikolya.

Itt a vége. Tudtam, hogy ezek után bármit teszek, meg fog ölni. Tehetetlenül csapkodtam a felém nyúló karját.

Ekkor a terembe friss levegő tódult. Körülöttünk a lángok még magasabbra csaptak. A kapu, amelyet korábban el akartam érni, most tárva-nyitva állt, és egy tinédzserkorú fiú lépett át rajta. Fenséges tartásából áradt egyfajta megbízhatóság, acélkék hajára a tűz vörös fényeket festett. Tengerszínű szemében harag és indulat csillogott.

– Tégy még egy mozdulatot felé, és megöllek! – Lágy hangja fenyegetően csengett a fullasztó hőségben.

A mellettem álló gonosz ellenségem elvigyorodott.

– Képes lennél bántalmazni a másik feledet? – kérdezte álságosan. – Még ti vonjátok kérdőre a tetteimet, amikor ti is ugyanolyan hitványul áruljátok el egymást?

A sötét alak mozgása elmosódott, amint a másik fiú felé kapott. Kezét kék fény járta át, akár a jégbe fagyott buborékokat. Az idegen előrántotta kardját, és felkészült a támadására.

Zihálva tértem magamhoz az ágyamban. Testemről csurgott a víz, kezemmel görcsösen markolásztam a ruhámat. Kimerülten az oldalamra dőltem, és átkoztam magamban az összes rémálmomat, melyek egyre gyakrabban gyötörtek éjszakánként. Mély lélegzeteket véve csitítottam felborzolt idegeimet.

Nyugi, ez is csak egy álom volt. Rövid, de annál rosszabb álom.

Pár perc elteltével a pulzusom a helyére állt. Nagyot sóhajtva ültem fel. A fény halvány vonalakként tört át a lehúzott rolón keresztül. Az ablakhoz léptem, hogy beszabadítsam szobámba a reggeli napsugarat. A fény kellemesen bizsergette arcomat. A napsugarak melegsége ellentétben állt lelkem zaklatottságával. A hangulatom egy háborgó óceánhoz hasonlított, de legalább a tavaszi békesség megnyugtatott. Szívesen élveztem volna még ezt a pillanatnyi idillt, csakhogy nem értem rá.

Elléptem az ablaktól, és megpillantottam magamat a tükörben. Ekkor tudatosult bennem, hogy a pizsamám helyett a tegnapi, gyűrött ruhám lóg rajtam. Eszembe jutott minden, ami korábban történt. Kedvetlenül gondoltam vissza az apámmal folytatott vitámra, a tányértörésekre és az ajtócsapkodásra. Az utcai ruhában alvás ezek után jelentéktelen semmiségnek tűnt.

Az hagyján, hogy a magánéletem egy nagy csőd, de legalább ezek a nyomasztó rémálmok ne gyötörnének! Szinte időm sincs kipihenni magamat.

Tekintetem a faliórán állapodott meg. Elmúlt tíz óra. Nagyszerű, már el is késtem… Az órám természetesen nem csöngött, anyáék pedig a történtek után nem akartak felébreszteni időben.

Idegesen ugrottam a szekrényemhez, és előkerestem belőle a kevésbé gyűrött, használható ruhadarabokat. Leszaladtam a fürdőszobába, és majdnem elcsúsztam a kövezeten. Ziláltan néztem bele a fürdőszobai tükörbe. Kisírt szememmel körülbelül olyan hatást kelthettem, mint amikor valakit nyakon öntenek egy jeges vödör vízzel. Grimaszolva megpaskoltam az arcomat, hátha egy kis szín költözik bele. Arcomat bámulva még mindig nem a valóságban jártam. Képzeletemben többször lejátszódott csúf álmom. Egyszerűen nem tudtam kiűzni a fejemből a gonosz fiút, aki megpróbált az életemre törni. Hihetetlen, hogy az elmúlt hónapban minden alkalommal ugyanez az álom kísért.

Gyerünk, Cylia, gondolj valami szépre! Hiszen nemsokára tizenhat éves leszel. Ó, az az édes tizenhatos! Mennyi élményben lesz még részed!

Nyújtózkodtam egyet. Gyorsan lezuhanyoztam, felvettem a ruháimat, majd leugráltam a konyhába vezető lépcsőkön. Apát ott találtam a konyhában, éppen a kávés bögrét mosta. Amikor rám pillantott, az arca merev maradt, de a szeme nem tudott hazudni, hogy valahol mélyen mégiscsak restelli a történteket. Körbepillantottam a szobán. Anya mostanra feltakarította a törött üvegszilánkokat.

– Anya hol van? – kérdeztem magamra erőltetett mosollyal.

Vonakodva megálltam előtte. Nem nézett rám, én meg, mintha mi sem történt volna, nekiálltam szendvicseket készíteni.

Akárhányszor veszekedtünk, végül egyikünk sem kért bocsánatot a másiktól. Ezek a viták egy napig tartottak, de egy életre szóltak. Apa ugyan jó ember volt, azonban szigorúan ragaszkodott a megszokásaihoz és a hagyományokhoz. Földhözragadtságával néha ki tudott volna kergetni a világból.

Anya sokkal szelídebb teremtés volt, mindig igyekezett elcsitítani a köztünk lévő feszültséget. Ha ő felbukkant a közelemben, sokkal kiegyensúlyozottabbnak éreztem magamat. Jóságos természete miatt hálás voltam a sorsomnak, hogy ő lehet az édesanyám.

– Éppen vásárol, de hamarosan visszajön – válaszolt apa néhány másodperc késéssel.

Szokásához híven elfeküdt a kanapén, lábát a kisasztalra vetette, és elővett egy újságot. Ha még mindig bosszús lett volna, már rég felviharzott volna a szobájába.

Kissé megkönnyebbültem, hogy bár ocsmányságokat vágtam este a fejéhez, mégsem haragudott rám. Mondjuk ez a helyzeten mit sem változtatott, hiszen meg sem magyarázta, miért viszolyog a Sophie-val való barátságomtól.

Úgy döntöttem, a mai napomat nem ronthatja el apám ellenvetése. Nem faggatom tovább, és nem törődöm többet ezzel a témával. A gardróbból kivettem egy kisebb méretű táskát, beleraktam a pulcsimat és a szikkadt zsemléket.

– Hát jó, akkor elmentem, ha bármi történne, hívjatok. Még nem tudom, mikor érek vissza, de legkésőbb sötétedés előtt hazajövök.

Bizalmas mosolyt küldött felém. Ez végre erőt adott, hogy a rossz gondolataim enyhüljenek.

– Cylia, ami a születésnapodat illeti – kezdett bele sötét szemét rám szegezve –, anyáddal át szeretnénk adni az ajándékodat. Mostanában mindennapra van programod, ezért azt láttuk a legegyszerűbbnek, ha ma este ajándékozunk meg.

Kedvességén halványan elmosolyodtam.

– Apa, nem kellett volna. Mondtam, hogy elég lesz az a halomnyi ruha, amiket korábban vettetek. A bicajom javítását is kifizettétek, szóval teljesen felesleges volt még egy ajándékot vásárolnotok.

Apám a fejét oldalra biccentette, amitől megfeszültek a nyakán húzódó erek.

– Ez csak egy apróság, de számodra nagyon fontos lehet.

Hirtelenjében nem jutott eszembe, miféle fontos ajándékról lehetne szó. Mindenesetre nem volt több ellenvetésem.

– Köszönöm – feleltem, és máris az ajtónál termettem.

– Vigyázz magadra!

– Mindig vigyázok!

Amint kiléptem a bejárati ajtón, megcsapott a hűs levegő. Április vége lévén a reggelek még fagyosak voltak, viszont délutánonként kellemesen melengető napsütés ígérkezett. Dideregve magamra kaptam a pulóveremet, és felpattantam a ház falához támasztott biciklimre. Végigtekertem az elhagyatott utcán a főtér irányába. A park szökőkútjánál volt a megszokott találkozóhelyünk. Hamarosan megpillantottan Sophie felém integető kezét.

– Húsz percen belül megérkeztél – nevetett fel, amint lefékeztem mellette. Hangjába vidámság vegyült minden rosszallás nélkül. – Mi történt veled, hogy a félórás késéseid lerövidültek? Ez az eset megérne egy pszichológiai kivizsgálást.

Zavartan fordítottam el a fejemet. Minden alkalommal lekéstem a találkáimról. Sophie egy alkalommal több mint félórán keresztül várt rám, amíg én az igazak álmát aludtam.

– Bocsi, de ez van akkor, ha valakinek rossz az ébresztőórája – vallottam be.

Barátnőm előtt a kínos szituációk sem tűntek annyira kellemetlennek. Vidám személyiségével mindig elvonta a figyelmemet a negatív történésekről.

Szeplői fölül kérdőn pillantott rám.

– Nem csak ennyiről van szó, ugye? Megint konfliktusba keveredtél otthon?

Úgy olvasott belőlem, akár egy nyitott könyvből. Mondjuk, egy pszichológustól nem meglepő.

Lábamat a bicikli pedáljára helyeztem, és az máris elindult velem az úton. Fejemmel intettem Sophie-nak, hogy kövessen. Biciklijére pattanva hamar beért.

– Apa hozta a formáját – kezdtem bele a mesélésbe, miközben szememet végig az úton tartottam. – Szokás szerint arról magyarázott, hogy egyáltalán nem örül annak, hogy hozzád járok kezelésekre. Úgy gondolja, hogy rossz hatással vagy rám, és ideje lenne egy új pszichológus után nézni.

Sophie mélyen beszívta a levegőt. Fejét csóválva az ajkába harapott.

– Sosem értettem, hogy apád miért ilyen ellenséges velem. Természetesen elfogadom az álláspontját, de ettől függetlenül a döntés nem az ő kezében van, hanem a tiédben. Ha te úgy érzed, hogy hasznosak a tanácsaim, akkor nincs értelme, hogy elváljanak az útjaink.

A következő kereszteződésnél mind a ketten lelassítottunk, és megvártuk, míg az autók elhajtanak előttünk.

Panaszkodó hangon folytattam.

– Mindig azzal jön, hogy még csak gyakornok vagy, és hülyeségekkel tömöd a fejemet. Tudom, hogy valójában más zavarja, de a valódi okot nem árulja el nekem. Egyszerűen képtelen megérteni, hogy mennyire fontos számomra a te támogatásod. Képzelheted, utána mennyire felhergeltem magamat. Széttörtem egy tányért az asztalon, majd faképnél hagytam őket és felrohantam a szobámba.

Sophie grimaszolva felhúzta szemöldökét.

– Mindenkinek túl kell tennie magát a kamaszkoron, de nem ártana némi indulatkezelést tanulnod.

Eperszőke hajába a szél belekapaszkodott, és táncot járt arca körül.

Elmosolyodtam.

Pár percig néma csendben hajtottunk egymás mellett. Kitártam karjaimat és élveztem, ahogyan a szél a ruhámba kap. Ujjaim közt átfújt a levegő. A biciklizés számomra olyan volt, mint a szabadság. Útközben nem voltak határok, és én irányíthattam, akárhova is tartottam. Ha tehettem, mindenhova bringával jártam: a legközelebbi pékségbe, az iskolába, vagy a város másik felére. Sőt még télen is használtam, bár a nagy havazások idején kénytelen voltam otthon hagyni kétkerekű társamat. Olyanok voltunk ketten, mint két összeszokott útitárs.

– Valójában, ha nem akarnál hozzám járni, akkor is kénytelen lennél nap mint nap látni a gimiben – szólt huncut hangon.

Tény, hogy az iskola pszichológusaként nehezen tudnám kikerülni.

– Hát ez tényleg borzasztó lenne – csóváltam meg a fejem. – Úgy tűnik, már sohasem rázhatlak le. Micsoda borzasztó élet vár rám!

Összenézve elmosolyodtunk. Szavakkal le sem tudtam írni, milyen sokat jelent számomra Sophie barátsága. Sosem voltam barátkozós fajta, inkább szerényen meghúztam magamat a sarokban. Talán ez volt az oka annak, hogy kevés barátot tudtam magaménak. A legértékesebb közülük Sophie volt.

Az út hátralévő része hasonló vidám hangulatban telt. Végre, ha csak egy kis időre is, de elfelejtkezhettem bántó gondolataimról. Hamarosan a liget magasba nyúló fái mellett tekertünk el. Leszáguldottunk a dombról, és nyikorogva lefékeztünk a csónakázótó előtt. A következő fordulónál megpillantottam a Retro tábláját. Amint a színes kerítéséhez értünk, mind a ketten lepattantuk járművünkről.

A Retro a kedvenc bárom volt. Nem mintha olyan sok bárba jártam volna életemben, de ez volt az első olyan hely, amelynek a hangulata magával ragadott. Reggelente a ligetben sétáló emberek közkedvelt szabadtéri lazulós helyszíne volt, esténként pedig ellepték a koncertekért rajongó fiatalok. Az esti fényfüzérek hangulatát jobban kedveltem, de mostanában a szüleim nem engedtek el sehova esténként.

– Mit szeretne fogyasztani a szülinapos? – kacsintott rám Sophie, miközben kibiztosította a bringáját a többi mellé. – Tudod, hogy ma mindent én állok.

– Csak holnap lesz a születésnapom – csóváltam a fejem, miközben én is leparkoltattam a biciklimet. – Viszont lekötelezel. Nem bánom, ha a mai napon nem nekem kell fizetnem. Az a banános csokiturmix igazán vonzóan hangzik – mutattam a pult fölötti táblára kiírt itallapra.

A Retróban zseniális forró csokikat és limonádékat készítettek. Ha egyetlen okot kellett volna felhoznom marketingcélra, akkor az a csokijuk lett volna.

– Minden alkalommal azt rendeled – nevetett fel. – Esetleg valami újítás? A választék ennél sokkal szélesebb.

Elgondolkozva érintettem meg ajkaimat.

– Akkor legyen kettő banános csoki.

– Meg sem lepődöm – sóhajtott.

Amíg rendelt, kerestem egy szabad asztalt. Az egyszerű fabútorok új dizájnt kaptak, mióta utoljára itt jártam. A szivárványszínű, kopott festék helyére bakelitlemezeket ragasztottak. Eltelhetett az újítás óta negyed év is. Sajnos csak ritkán volt alkalmam meglátogatni a bárt.

Leültem a biciklikhez közel az egyik asztalhoz. Éppen az étlap fölé görnyedtem, amikor egy férfi haladt el mellettem. Mosolyom azon nyomban az arcomra fagyott. Meredten néztem először rá, majd magam elé. Sötét haja és inas végtagjai pont úgy hatottak, akár az álombéli üldözőmé.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor tisztes távolságba ért tőlem. Arcomat a tenyerembe temettem. Sophie pont ekkor jelent meg, kezében az italokkal. Aggódó pillantással méregetett, mialatt az asztalra helyezte a poharakat.

– Valami gond van?

– Azt hiszem, kezdek paranoiás lenni – válaszoltam letörten. Szememből kisöpörtem egy tincset. – Szinte mindenhol őt látom.

– Megint rémálmok gyötörnek?

Kihúzta székét, és ő is helyet foglalt.

– Ez a rémálom, Sophie! Csupa nagybetűvel. Te is tudod, hogy folyamatosan ugyanazt álmodom napról napra. Mintha minden éjszaka egy hátborzongató horrorfilmet kéne végignéznem a saját főszereplésemmel.

Sophie együttérző tekintettel elém tolta a csokiturmixomat.

– Biztos túl sok akciófilmet néztél mostanában. Az is lehet, hogy annyit rágódsz a témán, hogy a tudatalattid ilyen formában válaszol.

– Ez akkor sem normális! – csattantam fel hangosan. A helyiségben többen felém pillantottak. Halkabban folytattam. – Mégis milyen álom az, amelyikben minden alkalommal ugyanaz történik? Van egy olyan érzésem, hogy ez nem is egy álom, hanem egy emléktöredék.

Az amnéziám miatt sokszor feleslegesen hoztam párhuzamba bizonyos dolgokat. A rossz álmokat csak úgy tudtam értelmezni, hogy ezek egyszer már megtörténtek velem.

Sophie kifürkészhetetlen tekintettel nézett a szemembe. Kitalált teóriámat – akármilyen ostobaságnak tűnt – ő nem vonta kérdőre.

– Akkor elemezzük ezt az emléket! – Táskájából elővett egy kisebb jegyzetfüzetet, és rám mutatott a tollával. – Minden lényeges lehet, ami az eszedbe jut. A történés, a helyszínek, vagy akár a szereplők külseje.

Magamhoz húztam italomat, és belekortyoltam.

– A cselekményt te is tudod. Egy égő teremből menekülök egy titokzatos fiú elől, aki magával akar vinni valahova. Akkor fajulnak el a dolgok, amikor megelégeli elutasításomat, agresszívvá válik, és az életemre tör. – Ábrándozva meredtem a kék égbolton átúszó felhőkre. Vajon hova akarna vinni, és miért? Biztosan egy távoli helyre. – Ez alól kivétel volt a ma esti álmom. Egy kardos fiú a megmentésemre sietett.

Ha ez az álom tényleg az egyik emlékem lenne, aligha szerepelnének benne kardos emberek. Nem a középkorban élünk…

Sophie serényen lejegyzetelte az elhangzottakat.

– Milyen volt a megjelenésük? – faggatott tovább.

– A gyilkos srácról nem tudok sokat mondani, mert az alakja elveszett a tűz füstjében. Ami kétségtelen, hogy fekete haja volt, pokoli mosolya, karcsú teste és állatias mozgása.

– Állatias? – kérdezett vissza sanda mosollyal.

– Tudod! – csettintettem a nyelvemmel. – Mint azoknak a vadállatoknak, akik becserkészik a prédájukat.

– Értem – jegyzetelte le az újabb infókat. – Folytasd!

Mély lélegzetet vettem. Nehezemre esett egy olyan képzeletbeli személyről beszélni, aki tudat alatt fájdalmat okozott nekem.

– A keze kéken világított. Ez így furán hangzik, de olyan, mintha tartott volna benne egy zseblámpát, vagy nem is tudom… Mindenesetre úgy beszélt hozzám, mint egy fontos hozzátartozójához vagy szeretőjéhez. Volt valami erotikus a viselkedésében, ezért inkább a szeretőjére tippelnék.

Egyre értelmetlenebbnek tűnt, amit éppen részletesen akartam kifejteni. Érdemes egyáltalán ennyit törődni ezzel a témával?

– A másik fiú megjelenése kifejezetten királyi volt – folytattam kevésbé lelkesen. – A szemét és a haját kék csillogás járta át.

Lesütöttem a szememet, amint felidéztem magam előtt az alakját. Nem tagadhattam, mennyire vonzónak találtam a külsejét. Mellesleg hősies viselkedése is imponált számomra.

– Magadat hogyan láttad? – kérdezte Sophie, tekintetét a füzetről le nem véve. – Vagy a saját szemszögedből nézted a történéseket?

– Ez jó kérdés – gondolkoztam el a válaszon államat a kezemre támasztva. – Talán két copfom lehetett.

Sophie kattintott egyet tollán, és megpörgette ujjai közt. A füzet lapját kitépve hangosan felolvasta a leírtakat.

– Szóval ezek szerint, ha jól értelmeztem: gyerekkorodban egy zseblámpával flangáló tinédzser az életedre tört. Vélhetően azért, mert te, mint a szeretője, nem akartál vele elutazni. Ez egy gyerektől még érthető is lenne, hiszen kevesen szeretik a náluk évekkel idősebb liliomtiprókat. Ezek után megjelent egy kék hajú, kardos fiú, aki megküzdött a te gonosz megrontóddal.

Komoly szemekkel pillantott fel a füzet lapjáról. Ujjai közt elgondolkozva kattogtatta a tollat.

– Ugye, ezt nem kell komolyan vennem? – kérdezte, majd elnevette magát.

Ajkam automatikusan mosolyra húzódott. Zavartan fordítottam el fejemet.

Szerettem, hogy Sophie halálosan komolyan vette szavaimat, viszont amit badarságnak tartott, azt pimaszul kiparodizálta.

– Ezek után már én sem látok sok értelmet benne – válaszoltam, amint szóhoz jutottam a nevetéstől.

Barátnőm elém tolta a kitépett lapot.

– Ha bármi eszedbe jutna, csak írd le. Segíthet abban, hogy jobban megértsd a magadban lezajló érzéseket.

Kezembe vettem a lapot, és átfutottam a dőlt sorokon.

– Lenne még valami. Azt nem is említettem, hogy a tűzben égő festmények közül az egyik lezuhant és majdnem agyonnyomott. Az a kép a szüleimet ábrázolta estélyi ruhában.

– Ezt értelmezhetjük úgy, hogy teherként éled meg a szüleid viselkedését. Valójában tényleg ez a problémád. A szüleidet olyan felsőbbrendűnek tartod, mint a királyokat. – Gondolatmenetére heves bólogatással feleltem. – Bár, ha az álombéli helyszínt nézzük, nem is olyan meglepő, hogy a palota falán festmények lógtak.

– Én már azt sem tudom, miben higgyek – válaszoltam elhúzott szájjal.

Szüleim sosem voltak túl közlékenyek, hogy mi történt az elfeledett tizenegy évemben. A gyerekkoromról pár kedves történetet ugyan elmeséltek, de nekem ez nem volt elég. A történeteikre nem emlékeztem, fényképalbum híján pedig olyan hatást keltettek, mintha sosem történtek volna meg velem.

Valószínűleg a múltam iránti kíváncsiságom vezetett arra, hogy az elmúlt események töredékeinek keresgélésével foglalkozzam. Majd akkor fogok megnyugodni, ha egyszer mindenre emlékezhetek.

Összehajtottam a papírt, és belenyomtam szűk farmerzsebembe. A mozdulatot félbehagytam, amikor valami átsuhant az agyamon: Egy szóval sem említettem Sophie-nak, hogy az álmom egy palotában játszódott, hiszen még nekem sem jutott el a tudatomig, hogy az az események pontosan hol zajlottak. Az álombéli terem hatalmas volt, és valóban, akár egy palota terme is lehetett.

Döbbent arcomat alig tudtam elsimítani. Értetlenül pislogtam barátnőmre, aki még mindig kedvesen nézett rám. Vajon félreértelmeztem szavait? Vagy többet tud a kelleténél?

Felpattantam a székről. Mozdulatom hatására az asztal megingott, és ezzel felborítottam a poharamat a maradék csokoládémmal együtt. A barna lé ráömlött a pólómra. Szitkozódva ugrottam hátra. Sophie előkapott egy zsebkendőt, és serényen felitatta a maradékot. Felém nyújtott egy bontatlan zsebkendőcsomagot.

– Tessék, töröld le magadat!

Kedves gesztus volt tőle, én mégis vonakodva vettem el a tasakot. Arcán értetlenség futott át.

– Elmegyek a mosdóba.

Meg sem vártam válaszát, máris a helyiség hátsó kertje felé iramodtam. Csak akkor nyugodtam meg, amikor becsuktam hátam mögött a mosdó ajtaját. Megnyitottam a csapot, és elidőzve hűsítettem alatta a kezemet.

Utáltam, hogy minden apró dolgot túlkomplikáltam. Sophie azóta támogatott, mióta ismertem. Hogyan is feltételezhettem róla – apának igazat adva –, hogy valamit eltitkol előlem? Sophie jót akar nekem. Nem titkolózna előttem.

Nagyot sóhajtva mostam meg az arcomat. A víz nemcsak a testemet, az elmémet is felpezsdítette. A zsebkendővel igyekeztem a csokoládé maradványait eltüntetni a pólómról. Felesleges volt – csak azt értem el vele, hogy még nagyobb foltban elmaszatoltam rajta a csokoládét…

Miért van az, hogy akárhányszor fehéret veszek föl, vagy leeszem, vagy összepiszkolom magamat?

Morgolódva dobtam ki a szétesett zsebkendődarabkákat.

Most pedig visszamegyek és normálisan folytatjuk a beszélgetést, mintha mi sem történt volna.

Ezzel a gondolattal indultam vissza a biciklik irányába. Éppen előléptem volna a bárpult takarása mögül, amikor arra eszméltem, hogy barátnőm riadt tekintettel figyel egy pontot. Követtem pillantását. Egy férfi állt a kerítés túloldalán, akinek a tekintete egyértelműen Sophie-ra szegeződött. Engem nem vett észre, ahhoz túlságosan távol álltam tőle.

A szemem elkerekedett a csodálkozástól, a lábam a földbe gyökerezett. Valamiben meg kellett kapaszkodnom. Ujjaimmal megragadtam a bárpult oldalát. Egyszerűen képtelen voltam elengedni.

De hiszen ez ő! Az a férfi, aki álmomban a megmentésemre sietett. Felismertem, még akkor is, ha a valóságban évekkel idősebb volt. Körülbelül a húszas évei elején járhatott. Most többnapos borosta és hosszabb haj keretezte arcát. Tengerkék szeme figyelmeztetően Sophie-ra szegeződött, mintha csak tudatni akarna vele valamit. Lágy vonású állkapcsa megfeszült, amikor olyan szavakat ejtett ki ajkain, amiket ilyen távolságból nem hallhattam. Barátnőm pedig szintúgy válaszolt az idegennek.

Ujjaim bizseregtek a felismeréstől. Sophie mindvégig ismerte őt? Akkor lehet, hogy a gyilkos természetű srácot is? Mégis mi mindent tudhat még?

Az idegen épphogy megjelent, már el is tűnt szemem elől a fák irányába haladva.

Feleszméltem, mintha egy álomból ébredtem volna fel. Valójában magam sem tudtam eldönteni, hogy az, amit az előbb láttam, valóságos volt-e.

Bizonytalanul előtámolyogtam a bárpult mögül. Mint akit fejen ütöttek, úgy indultam barátnőm felé, aki amint észrevett, a táskájához kapott, és idegesen matatni kezdett benne.

– Nem gond, ha lassan indulunk? – kérdezte, amikor mellé értem. – Időközben hívást kaptam az egyik páciensemtől, szüksége lenne rám.

Most éppen hazudott nekem?

Tekintetemet nem tudta elkerülni barátnőm feszült tartása. A székről felegyenesedett, és látszólag nehezére esett szaporább lélegzetét visszafojtani. Táskájának cipzárját összezárta, úgy tett, mintha éppen az imént tette volna el a mobilját. Nem tudott átverni. Ugyanúgy felismertem minden reakcióját, ahogyan ő az enyémet. Nem hívta őt senki sem telefonon. Az idegen férfi szavainak hatására akart lelépni. Mégis mit mondhatott neki, ami ennyire felzaklatta?

Falfehér arccal lassan bólintottam, és nagyot nyeltem.

Kettő

Sophie ragaszkodott hozzá, hogy együtt tegyük meg azt az útvonalat, amerről korábban is jöttünk. Ez idő alatt egy árva szóval sem említettem, amit a Retróban láttam, és ő sem szándékozott beszámolni az idegennel folytatott titkos beszélgetéséről. Gyanúmat ezzel csak egyre növelte.

Miért nem mondta el, hogy ismeri őt? Vagy én láttam rosszul, és összetévesztettem álombeli megmentőmmel?

Hamarosan felismertem az ismerős utcákat. Innen gyalog pár perc alatt a házunkhoz lehetett érni. Ez a táv biciklivel szinte pár másodpercnek érződött.

Az utcánkhoz érve lelassított, és megtámaszkodott a betonon.

– Ne haragudj, még egyszer! – kezdte sokadszorra búcsúzkodásképpen. Bűnbánó tekintete miatt sosem tudtam rá komolyabban megharagudni. – A többit majd máskor pótoljuk, rendben?

Mosolyogva átölelt, én rezignáltam viszonoztam.

– Még egyszer boldog születésnapot!

Kedvesen egy utolsót intett felém, majd felpattant biciklijére, megfordult vele, és elhajtott a korábbi irányba.

Egy ideig tűnődve néztem távolodó alakját. Miért nem mondasz igazat, Sophie? Anélkül, hogy észrevettem volna, korábban is ezt tetted? Ennyire vak lennék?

Tekintetem az egymásra tömörülő kertes házakra tévedt. A távolból már észrevettem házunk apró, bájos kertjét. A langyos levegő hatására a kedves kerti fámon a rügyek bimbókra fakadtak. A környék nyugalma teljesen ellentétes volt érzéseim felkavarodottságával. Képtelen voltam ezek után hazamenni, és a szobámban azon törni a fejemet, hogy valójában mi is történhetett. Meg kellett tudnom az igazságot.

Egy kurta fékezést követően visszarántottam bringámat és Sophie irányába eredtem. Lassítottam, amint megpillantottam barátnőm szélben lobogó haját méterekkel előttem. Sebesen tekert, mintha bárhonnan veszély leselkedhetne rá. Többször oldalra kapta fejét, és végigmérte az utcán sétáló embereket.

Jobbnak láttam, ha tisztes távolságot tartok kettőnk között, nehogy észrevegyen.

Zsebemben megrezdült a telefonom. Gyorsan lehalkítottam, nehogy Taylor Swift hangja bejárja az utcát, ezzel pedig Sophie figyelmét felhívjam magamra. Barátnőm nagyon jól tudta, hogy az énekesnő összes albumát becses kincsként őriztem otthon, és a személyes hívólistáimnak is ő volt a csengőhangja.

Előkaptam a mobilomat, mire anya arcképe jelent meg a kijelzőn. Tanácstalanul fogtam a készüléket, majd úgy döntöttem, hogy egyelőre nem veszem föl. Majd visszahívom, amint kiderítettem, hogy Sophie éppen hova tart. Visszacsúsztattam zsebembe a telefont, és szememet barátnőm hátára szegeztem.

Több mint félórája követhettem Sophie-t, amikor a város leglepukkantabb részéhez érkeztünk. Az omladozó falak, a megrongált rácsok és a kiborított kukák láttán görcsbe rándult a gyomrom. Vajon Sophie miért akarna pont ide jönni? Mi dolga lehet itt? Még az a helyzet sem állhatott fenn, hogy hazafele tartana, mivel ugyanabban a kerületben laktunk mind a ketten, ez a környék pedig a város másik felén volt.

Sophie fokozatosan lassított a tempóján. Megrántottam a féket. Nem kerülhettem észrevehető közelségbe hozzá.

Úgy tűnt, hogy barátnőm megérkezett; leugrott a bringájáról, és maga mellett tolta tovább, majd az egyik rozoga, kétszintes ház előtt megállt. A szél süvítve fújt keresztül az épület törött ablakán. Fellépdelt a lépcsőn és bekopogott az egykor zöld színű ajtón, melynek festése csíkokban mállott le.

Elrejtőztem az egyik ház oldalánál, és a biciklimet magamhoz húztam, hogy véletlenül se lógjon bele Sophie látószögébe. Összeráncolt homlokkal bámultam barátnőm után.

A zöld ajtó kitárult, és egy fiú lépett ki rajta. Nem ismertem fel az illetőt, azonban ebből a távolságból is kivehettem, hogy túlságosan feltűnő külsővel rendelkezik. Fehér haja a világos bőrével olyan hatást keltett, mintha egy márványszobor kelt volna életre. Alacsony termetével ártatlannak és gyermekinek festett. Fehér színű hajától eltekintve pár évvel lehetett idősebb nálam.

A fiú magához húzta Sophie-t és szájon csókolta.

A szám elnyílt a csodálkozástól. Nem hittem volna, hogy intim pillanat szemtanúja lehetnék. Barátnőm sohasem említette nekem, hogy lenne barátja. Általában az én gondjaimról beszélgettünk, az ő magánügyeire nem tértünk ki. Jobban belegondolva semmit sem tudtam privát életéről, kivéve azt, hogy fuvolázik, szabadidejében szeret festegetni, és hogy külön él a szüleitől.

Meleg gondoskodás tükröződött a fehér hajú fiú tekintetében, amikor elengedte Sophie-t. Pár pillanattal később komor arccal végigvizslatta a környéket, mintha egy kapcsolóval kikapcsolták volna érzelmes oldalát. Néhány másodperc elteltével meghallottam beszélgetésüket.

– Minden rendben volt?

– Mostanra otthon van – hangzott barátnőm válasza. Kínzó csend következett, amelyben egyetlen zörejként a saját szívverésem dübörgését észleltem. – De ezt ne itt beszéljük meg.

Egy olyan hangot hallottam, mint amikor valamit megemelnek. Akkor már tudtam, hogy a fiú felemelte barátnőm bringáját, és felcipelte a lépcsőn. Nyakamat újból kinyújtottam, hogy rálássak a két alakra, de csak a mögöttük becsukódó ajtót láthattam. Levegő után kaptam, amint rájöttem, hogy eddig visszatartottam a lélegzetemet. Előléptem a ház rejtekéből, és jobban szemügyre vettem azt a helyet, ahol az előbb még ketten álltak.

A kérdés jelenleg annyi: normális vagyok-e azok után, hogy meglestem a pszichológusomat a randevúján? De vajon ki az az eszement, aki ebben a házban akarna randizni vagy lakni? Máskülönben miért beszéltek rólam?

Felpattantam a biciklimre, és hazafelé vettem az utamat. Zsongott a fejem. Az álombeli srácról akartam többet megtudni, nem pedig Sophie randizási szokásairól! Ezek szerint a titkos megmentőmnek köze sincs Sophie-hoz?

Egyszerre éreztem csalódottságot és megkönnyebbülést.

Valószínűleg barátnőm a barátjával szerette volna tölteni a szabadidejét ahelyett, hogy az én születésnapomat ünnepelte volna. Természetesen megértettem ezt az óhaját, azonban nem fért a fejembe, hogy miért egy hazugsággal rázott le. Legalább mondta volna azt, hogy a fiújával akar lenni! Akkor nem sértődtem volna meg. Az ilyen jellegű megvezetése kifejezetten rosszulesett.

Erősebben markoltam meg a biciklikormányt, és a pedált is bosszúsabban tekertem. Akárhogyan igyekeztem megnyugtatni magamat, egy belső hang azt súgta, hogy a valóság egészen más.

Éppen a telefonomért nyúltam, hogy visszahívjam anyát, amikor valaki váratlanul elém ugrott. Rögtön félrerántottam a kormányt, de nem elég gyorsan. Az alakot ugyan kikerültem, de a macskaköves úton megcsúsztam. Kifordult alólam a biciklim, és egyensúlyomat veszítve, gurulva a járdára zuhantam. Járművem métereket csúszott, mire megállt az egyik háznak ütközve.

A tenyeremre támaszkodtam. A nadrágom átszakadt, és pirosra színeződött felhorzsolódott térdemtől. Valami megreccsent alattam. Lábamat arrébb mozdítottam, így észrevettem a törött kijelzőjű telefonomat. Na, ennyit az okostelefonokról! Még egy téglafon is hosszabb életű!

Egyelőre fel sem fogtam, hogy mi történt velem, amikor valaki megragadta karomat és felhúzott a földről. Ujjai a felkaromba mélyedtek, és nem úgy tűnt, mintha el akarna engedni.

– Megvagy, hercegnő! – szólt az idegen füstös leheletével.

A férfi alakja felfogta a napsugarakat, ezért először nem tudtam kivenni a vonásait. Amit először megpillantottam rajta, az a kezében tartott, égő szivarja volt. Aztán ráláttam az arcára is. Rosszindulatú arcán úgy futottak keresztül ráncai, akár a törések az ablaküvegen. Savószínű szemét vörös erek hálózták be, hajában az ősz szálak pókhálófonalakat szőttek. Nem kellett hozzá közel kerülnöm, hogy megérezzem erős szivarszagát. Megmagyarázhatatlan ellenszenvemet nem tudtam figyelmen kívül hagyni. A megjelenése kifejezetten visszataszítónak hatott. Szabad kezét az ajkaihoz emelte, és egy mélyet szívott szivarjából, amelynek füstjét felém fújta.

– Elnézést, hogy majdnem elütöttem – szólaltam meg kényszeredetten. A kezemet próbáltam elhúzni tőle, de ő továbbra is fogva tartott. – Semmi bajom, szóval akár el is engedhetne!

Kicserepesedett ajka kísérteties mosolyra húzódott.

– Akár… – taglalta lassan –, de most, hogy elkaptalak, kiscica, nem áll szándékomban elengedni téged.

Egyik pillanatról a másikra öntött el a kétségbeesés. Arrébb léptem, hogy kínos közelségünket megszakítsam, de a férfit egyszerűen lehetetlen volt eltaszítani. Úgy szorította a karomat, mintha ki akarná szakítani a helyéről.

– Kérem, engedjen el! – rebegtem elcsukló hangon.

Szemem előtt máris lejátszódott, amint a férfi magával rángat a romos épületek közé, és olyan dolgokat művel velem, amit nő sohasem akarna átélni. Ezerszer elátkoztam magamat, amiért őrült módjára követtem Sophie-t erre a borzalmas helyre.

– Nem tehetem – válaszolt, miközben maga után kezdett vonszolni. – Számodra más terveim vannak.

Kiáltottam volna, ám ő befogta a számat.

– Meg ne merj nyikkanni, mert különben kitépem a nyelvedet! – sziszegte farkasszemet nézve velem.

Szemem hatalmasra tágult. Belerúgtam a lábszárába, és könyökömet belevágtam a gyomrába. Az alak összegörnyedt, mégis, mielőtt lehetőségem lett volna a menekülésre, dühödten a nyakam után kapott. Fulladozva próbáltam lenyesni magamról az ujjait, csakhogy másodpercről másodpercre erősödött a fogása.

– Milyen kár, hogy még nem ölhetlek meg! De ne aggódj, eljön annak is a napja!

Arcomat közelebb húzta az övéhez, bűzös lehelete az orromba csapott. Hiába akartam elkapni a fejemet, tehetetlen voltam vele szemben.

A férfi felnyögött, amikor valaki eltalálta az oldalát. Szorítása a nyakamon enyhült. Végre esélyt kaptam a menekülésre! Egy nagy lendülettel lerúgtam magamról, s oldalra vetődve friss levegőt szívhattam be. Üldözőm most sem volt rest: a lábam után kapott, hogy tovább uralkodhasson fölöttem. Csakhogy egy újabb ütés érte a bordáját, aminek hatására prüszkölve a hátára gördült.

Ekkor pillantottam meg azt, aki a férfinak esett: az álombeli megmentőm volt az. Elszántan villogó, kék tekintete az ellenségemre szegeződött. Acélkék haját a szél magának kisajátítva ráncigálta. Kesztyűs keze ökölbe szorult és egy újabb ütést mért az alakra, aki mostanra igyekezett minél távolabb kerülni tőlünk.

– Hiába erősködsz – köpte a szavakat a gonosz zaklatóm –, gyenge vagy, és az is maradsz.

Megmentőm gyűlölködve az alakra pillantott, lágy vonásai megfeszültek. Széles vállaira simuló ballonkabátját félrehajtotta, és ujjai a kabát takarásában rejtőző kardjára fonódtak.

A másik férfi tekintetében riadtság ébredt.

– Nagyon meg fogjátok ezt bánni! – kiáltotta hátrálva.

Az acélkék hajú rántott egyet a kardján, mire a fegyver előcsúszott kardhüvelyéből.

Az idegen szitkozódva szedte sátorfáját, és alig egy-két pillanattal később már a nyomát sem lehetett látni. Némán néztünk végig a kihalt utcán, mintha korábban az alak ott sem lett volna.

Reszketve álltam föl, és igyekeztem minél messzebb kerülni a kardos férfitól. Ugyan álmomban és most is megmentette az életemet, de bizalmatlanságomat képtelen voltam levetkőzni.

Mégis ki az, aki karddal rohangál fényes nappal az utcákon? Talán a diliházból szabadult, esetleg egy körözött bűnöző lenne? Akárhogy is volt, jobb, ha távol maradok tőle.

– Jól vagy? – kérdezte gyengéden.

Kardját visszacsúsztatta a kardhüvelyébe. Csak ekkor tűnt föl a fegyverét markoló keze: kesztyűjébe egy ismeretlen mintát hímeztek. Fogadni mertem volna, hogy egyetlen boltban sem árultak ilyesfajta bőrkesztyűt. Kézfeje oldala egy pajzsot védelmező sólymot ábrázolt, melynek hátterében egy hold nyújtózkodott. Az égitestet félbevágta a fekete és a fehér szín találkozása.

– Mit akart tőlem az a férfi? – kérdeztem remegve. – Ő meg akart…

A hangom elcsuklott. Képtelen voltam folytatni. Karommal átöleltem a derekamat, mintha ezzel meg tudnám magamat védeni.

– Üldöznek téged – válaszolt nyílt tekintetével. Ballonkabátját összegombolta, már egyáltalán nem lehetett látni a kardját. – Ő, és még sokan mások. Az életedre akarnak törni.

Éreztem, ahogyan arcomon átfut az elszörnyedés.

Nem maradhattam tovább ezen a helyen, minél gyorsabban el kellett tűnnöm. Most is úgy kapkodtam levegő után, mintha az idegen alak még mindig fojtogatna.

– És te mit akarsz tőlem? – kérdeztem összekoccanó fogakkal. A lábam egyre távolabb vitt tőle.

Válaszomra sóvárogva felém nyújtotta kezét. A mozdulatától még messzebbre ugrottam. Reakciómat látva fájdalmas fény csillant szemében.

– Én nem akarlak bántani, Cylia! – Hangja esdeklően és bizalmasan csengett, engem mégis megrémített.

– Honnan tudod a nevemet? – kiáltottam föl, mégsem vártam meg a válaszát. Felkaptam a földről az összetört mobilomat, és a biciklim felé rohantam. Észre sem vettem, hogy máris a pedálon van a lábam, és úgy tekerek, akár egy őrült.

A férfi többször utánam kiáltott, viszont már nem tudtam felfogni, hogy mit. Egyedül a fülemben dobogó vér zúgását hallottam. Akkor sem tudtam megnyugodni, amikor kiértem az emberektől hemzsegő főutcára. Gondolataim folyamatosan visszataláltak a szörnyű pillanatokhoz.

Mi volt ez? Ezt már biztosan nem csak képzeltem! Többen is bántani akarnak? Miért? Mit ártottam én nekik? Na és az álombéli megmentőm honnan tudta, hogy ki vagyok?

Mostanra átláttam a helyzetet. Sophie valóban ismerte a kardos megmentőmet – mi több, ő értesítette, hogy a közelben vannak azok, akik bántani akarnak. Ezért lett ideges, és ezért kísért egészen hazáig. Én meg a saját síromat ástam meg azzal, hogy kíváncsiságból követtem Sophie-t. Barátnőm mindvégig tudta azt, amit én most sem tudok. Mibe keveredtem bele?

Összeszorult gyomorral hajtottam tovább, miközben tekintetem egyik emberről a másikra szaladt. Testemet kifárasztotta a folyamatos pedálozás, lelkemet pedig a félelem és a bizonytalanság.

Honnan ismerjem fel azt, aki bántani akarna? Szorongva gondoltam vissza arra az érzésre, amit akkor éreztem, amikor a szivaros férfi rám támadt. Az őt körülvevő aura biztosan nem evilági volt. Rosszindulatát szinte az ujjaimmal kitapinthattam volna. Lehetséges, hogy rosszakaróimból nyíltan árad a kegyetlenség?

Órákig bolyongtam a városban. Folyamatosan hátrafelé néztem. Ugyan nem láttam semmiféle gyanús alakot, mégsem éreztem magamat biztonságban. Egyből haza sem mehettem, mert nem akartam az otthoniakra bajt hozni. A lámpafények már kigyúltak, amikor befordultam az utcasarkunkon. A göcsörtös dombokon túl a lenyugvó nap narancssárga és piros színfátyolban fürdőztette a fák smaragdzöld lombjait. Az enyhe fény melegséggel járta át szívemet, ugyanakkor aggodalmat is keltett bennem, ugyanis a naplemente egyet jelentett a besötétedéssel.

Nemcsak a rám törő férfitól tartottam, hanem a pánikbetegségemtől is. Öt éve, az amnéziám kezdete óta rettegtem a sötéttől. Az okát nem tudtam megmagyarázni, erre a mai napig keresem a választ. Ha tehettem, nem mozdultam ki éjszakánként, vagy ha muszáj volt, akkor sem egyedül. Megnyugtatott a tudat, ha olyankor valakinek a közelségét érezhettem. Azonban a fóbiám az évek múlásával sem tűnt el.

Máris éreztem szívem ritmustalan zakatolását, mintha gyorsvonat módjára száguldana a kacskaringós síneken. Szívdobbanásaimra figyelve elkapott a pánik. Légzésem nehézkessé és akadozóvá vált.

Ekkor értem be házunk kertjébe. Fékezés nélkül ugrottam le kétkerekűmről, és vissza sem néztem, hogyan terült el a harmatos fűben. Egyenesen az ajtó felé szaladtam. Amint felrántottam az ajtót, anyával találtam magamat szemben, az ölelésébe menekültem. Meghökkent reakciómon. Arcán az aggodalom, az értetlenség és a felindultság különös keveréke tükröződött. Nem kérdezett tőlem semmit, pedig lett volna mit. Tartása feszült volt – minden bizonyára érezte félelmemet, és a korábbi távollétem is nyugtalanította.

Több percbe beletelt, mire megnyugodtam. Szememet szorosan behunyva élveztem, ahogyan ujjai a hátamat simogatták.

– Cylia, mégis mit képzelsz? – jelent meg apám sötét alakja az előszobában. Bizonyára meghallotta az ajtócsapódást és megnézte, hogy honnan jöhetett a hang. – A telefont nem veszed fel, és az ígéretedet megszegve este érkezel haza!

Anya kezét felemelve csitította el apát. Tudta, hogy valami nincs rendjén, nem akart még rosszabb hangulatot kelteni egy újabb veszekedéssel.

Apa ugyan elhallgatott, de nemtetszése jeléül bosszúsan csikorgatta fogait. Kire legyek haragosabb: az apámra vagy a rám támadó, gyilkos szándékú férfira? Apám sohasem értette meg, mi járt a fejemben. Kedve szerint akart irányítani, akár egy pórázon tartott kutyát. Tény és való, hogy jó vezetői képességekkel volt megáldva, viszont utáltam, ha ezt készségét rajtam gyakorolta. Legalább egyszer próbálná az én szemszögemből nézni a világot! Rögtön megértené, hogy mit miért teszek. A szomorú tény az, hogy sosem akarná megtudni.

Kibontakoztam anyám öleléséből. Kezem remegése már alábbhagyott, ahogyan gyomorgörcsöm is.

– Egy telefonhívás – fújtatta apa visszafogottabb vehemenciával. Fekete szemében az indulat szikrákat hányt. – Komolyan, ennyire nem voltál képes?

– Cirill, kérlek! – csattant föl anya is. – Miért kell mindig a lányodat bántanod?

Biztatóan megsimította a vállamat. Tartásából áradt az anyatigrisekhez hasonlítható védelmező ösztön.

– De hiszen ő bánt minket! – vágott vissza.

Fáradtan apámra néztem, majd lemondóan a nappali felé indultam. Hátam mögött hallottam hangos légzését. Léptei az enyémet követték. Még most sem tudott békén hagyni. Kimerültem a bézs kanapéra ültem. A zsebembe nyúlva megkerestem a telefonomat.

– Ezért nem hívtalak – mutattam az összetört kijelzőre.

Apám szeme elkerekedett.

– Hogyan törted össze? – kérdezte már sokkal halkabban, hangjában kétségekkel. A lámpa fénye groteszk csíkokat rajzolt az arcára.

Anya tekintete elsötétült. Csokoládébarna haja meglebbent, amint leült mellém. Meleg ujjai az enyém után nyúltak.

– Semmi különleges nem történt! – válaszoltam az idegességtől hisztérikusan felkacagva. – Csak egy őrült férfi nekem támadt az utcán, akit egy karddal hadonászó férfi intézett el. A legszebb az egészben, hogy mint kiderült, nincs egyedül. Sőt többen is az életemre akarnak törni.

A szobában megfagyott a levegő. A feszült csendet, akár egy húrt, meg lehetett volna pengetni.

Mind a ketten gyanúsan viselkedtek. Anya szempillái megrezdültek. Barna tekintete szomorúan elkalandozott, mintha fájdalmas emlékeket idézne föl magában. Apám pillantásában most először véltem fölfedezni a sebezhetőséget. Az erek kidudorodtak ökölbe szorított kezein.

– Anya, apa! Mégis mi folyik itt? Belekeveredtetek valamibe, amire válaszként engem akarnak bántani? Esetleg feketeüzletelésről lenne szó? Pénz van a dologban?

Anyáék magánvállalkozást vezettek, de a céges költségvetéseikbe sosem avattak be. Lehetséges, hogy az egyik partnerük felé tartozásuk lenne, aki bosszúból velem zsarolná őket? A szüleim ezen felül szerettek hobbiszinten kártyajátékokon játszani – igaz, csak baráti körben, mégsem vetettem el annak a lehetőséget, hogy valaki fenyegetéssel akarna rajtuk pénzt bevasalni.

Egyik ötlet sem tűnt helyénvalónak. A szüleim tartásából ítélve itt valami egészem más ok húzódott az igazság mögött. Ezen ok pedig nem hozzájuk, hanem hozzám kapcsolódott. Gombóc nőtt a torkomban, amitől nyelni sem tudtam. A megvilágosodás egyszeriben eltalált. Nem kellett faggatnom őket, hiszen már tudtam a választ.

– Vagy az elfelejtett emlékeimhez van köze?

Anya élesen szívta be a levegőt. Szemében félelem csillant, majd tekintete mélyén parázsló tűz gyulladt fel, mintha egy elhunyt harcos szíve újra verni kezdett volna.

Mindannyian összerezzentünk, amikor megcsörrent az asztali telefon. Megfeszült izmaim azonnal ellazultak, amint tudatosítottam, hogy biztonságban vagyok, és csak az otthoni vonal borzolja az idegeimet.

Egyikük sem reagált. A telefon pedig tovább csöngött.

Nagyot sóhajtottam, és szememet forgatva a vezeték nélküli telefonhoz nyúltam. Alig emeltem fülemhez a kagylót, amikor meghallottam a telefonáló bizarr hangját.

– Volt egy kíváncsi kiscica, aki elkószált otthonról – kezdte a hívó rekedt hangján a vonal túloldaláról. Kezemben megdermedt a készülék. Felismertem ezt a hangot. Tovább folytatta. – Még csak nem is gondolta, hogy micsoda veszélyes vidékekre tévedt. Három gonosz kutya szánta eledelének a kis jószágot. A kiscica gyors volt, nagyon is. Ugyan meg tudott szökni a kutyák éhes karmai közül, de arra nem számított, hogy pontosan tudják, hol bujkál valójában.

Elakadt lélegzettel csaptam le a telefont. Elhátráltam tőle, és térdemmel a kanapéra csuklottam.

– Tudják, hol lakom!

Ruhámat átitatta hideg verejtékem. Az egész helyzet kezdett egyre őrültebbé és veszélyesebbé válni. Még ha azok a bizonyos emberek szórakozásnak is szánták a hívogatást, ennek már a fele sem volt tréfa. Ki kell hívni a rendőrséget!

Nem akartam részese lenni ennek az egész őrültségnek.

Apa mellém lépett, és széles tenyerével megragadta a vállamat. Rákényszerített, hogy ránézzek. Szemében elszántság tükröződött.

– Mostantól nem mozdulhatsz ki ebből a házból!

Olyan határozott hangon szólalt meg, mintha nem is ő ejtené ki a szavakat. Idegennek és távolinak tűnt a viselkedése.

Anyám karja óvón körém záródott. Testmelege megnyugtatott. Képzeletemben megjelent az a festmény, amelyen szüleim úgy feszítettek, akár az uralkodók… Talán nem véletlen láttam úgy őket az álmomban.

– Ami a Sophie-val való barátságodat illeti – folytatta apám –, mától nem a barátnőd.

Három

Új életem első emléke a kórházi felébredésemhez köthető.

A mai napig érzem a takaró durva anyagát és a fertőtlenítő szagát. Az ágyban fekve, bágyadtan pislogtam. Az ápolók jöttek és mentek, rendszeres időközönként cserélték az infúziómat. Az elmém nem volt tiszta, mégis felismertem, hogy egy ágyakkal és szekrényekkel túlzsúfolt kórházi szobában fekszem. Tekintetem az ablakra tévedt, ahonnét éppen ráláttam az eresz alá fészkelő fecskékre. Az első gondolatom körülöttük forgott. Tudtam, hogy a madarakat fecskéknek hívják, ahogyan azt is, hogy mi a neve a szobában elrendezett berendezési tárgyaknak. Egyedül egy dologban nem voltam biztos: hogy én ki vagyok.

Hónapokba telt, mire hozzászoktam új helyzetemhez. Valójában egy emlékeket veszített embernek minden, ami természetes, újdonságnak számít. Furcsamód szüleimet rögtön felismertem. Éreztem, hogy az én anyám az a nő, aki aggódva és ragaszkodva ült nap mint nap az ágyam szélénél.

Amíg a kórházi kezelések alatt álltam, apám gondoskodott rólunk. Bár elfoglalt üzletember volt, mégis naponta meleg ételt hozott hazulról. Sokat törődött velünk, de a szavait sosem válogatta meg – talán emiatt tűnt olyan ridegnek.

Szüleimtől tudtam meg, hogy az amnéziámat sokk váltotta ki. Korábbi lakhelyünk késő éjszaka egy tűzvészben pusztult el, miközben bent tartózkodtunk a házban. A legsúlyosabb sérüléseket én szereztem: füstmérgezéssel és másodfokú égésekkel szállítottak kórházba.

A mai napig bennem él megégett testrészeim szúró fájdalma. Mégsem ez okozta bennem a legszörnyűbb tragédiát. A sebek beforrtak, de a tűzbe veszett emlékeimet senki sem hozhatta vissza.

Pontosan most sem tudom, miért gyulladt ki a házunkkal együtt az összes épület az utcában. Azokban a napokban őrjítően meleg volt. A nyomozók elmondása szerint a környező erdőben kiszáradt tűlevelek meggyulladhattak, onnan csaphattak át a lángok. Az én elképzelésem egészen más volt. Úgy tartottam, hogy valaki szántszándékkal borította lángokba lakóhelyünket… De ez is csak egy feltevés volt a sok közül.

Felépülésemet követően a város másik felébe költöztünk. A házacskákat körülölelő táj gyönyörű volt, minden naplementekor a bíborvörös fényben fürdőző utcákat figyeltem. Itt építhettem újra széttöredezett életemet. Tökéletes helynek bizonyult.

Szüleim támogatása hatalmas segítséget nyújtott; ha szükségem volt rájuk, mindig mellettem álltak. Ha sírhatnékom támadt, anyám volt ott mellettem, ha pedig féltem, akkor apám nyugtatott.

Tudatlanságom a világomról és önmagamról sok kétséget és álmatlan éjszakát okozott számomra. Elhalványult múltam azt az érzést keltette bennem, mintha ez idáig nem is léteztem volna.

Az orvosok azt javasolták, hogy amíg nem gyógyulok meg lelkileg, addig maradjak magántanuló. Ez egy ideig működött, de egyre magányosabbnak éreztem magamat. Szomorúbb napjaimon zenehallgatással és gitározással vigasztaltam magamat. A zene mindig megnyugtatott.

De ez is kevésnek bizonyult, mert normális lány akartam lenni, aki normális életet él. Egy év elteltével újból visszamentem a gimnáziumba. Osztálytársaim ugyan kedvesek és megértőek voltak, mégsem tudtam olyan szoros kapcsolatot kialakítani velük; nem úgy, mint az iskola pszichológusával. Vélhetőleg azért, mert pályakezdőként neki is be kellett illeszkednie a közösségbe.

A mindig segítőkész és vidám Sophie kezelését anya szívesen támogatta. Apa bezzeg a kezdetektől fogva ellenezte az ötletet. Konkrét magyarázattal nem szolgált, hogy miért. Ez az ellentét okozta a legnagyobb konfliktusokat és veszekedéseket családunkban. Apámat nem csak Sophie zavarta. Természetesen minden olyan ötletet elvetett, amely tőlem származott. Ha azt mondtam, hogy az álmaim az emlékeim egy része, akkor az volt a baja, ha azt kértem, hogy meséljen többet a múltamról, akkor meg az.

Az évek múlásával megtanultam, hogy el kell titkolnom szüleim elől valódi célomat. Ha rájöttek volna, hogy számomra életbevágó kérdés a múltam feltárása, kivívtam volna ellenszenvüket.

Sophie volt az egyedüli személy, akiben megbízhattam. Ő komolyan vett, és támogatta az ötleteimet. Ezért ért arculcsapásul a hazugsága. A születésnapomon együtt töltött délutánon úgy éreztem, hogy többet tud a múltamról, mint én. A kérdés csak annyi volt: eddig miért nem mondott erről semmit, és miért hazudott nekem?

Gondolataimba merülve húztam el ablakom sötétítőfüggönyét. Már egy fél nap eltelt, mióta apám figyelmeztető szavaival elzárt a külvilágtól.

Bizalmatlanul bámultam le a ház előtt várakozó biztonsági őrökre. A tegnapi megrázkódtatás ellenére felfele görbülő szájjal néztem végig a nevetségesnek tűnő, állig „felfegyverkezett” alakokon. Igaz, hogy rémisztő eseményeken voltam túl, azonban teljesen feleslegesnek tartottam a felbérelt idegenek alkalmazását. Apa szokásához híven hajthatatlan volt. Ha a biztonságom volt a cél, minden eszközt bevetett.

Erősen kételkedtem abban, hogy bárki akkora idióta lenne, hogy ilyen felkészültség láttán ártani merne nekem. Komolyan, meddig kell még a bezárt királykisasszonyok életét élnem? Nem tarthatnak itt úgy, akár egy ketrecbe zárt nyulat! Mellesleg iskolába kell járnom, és nem akarok lemaradni a tananyagról.

Sóhajtva kaptam elő a betört üvegű telefonomat. Legnagyobb meglepetésemre még mindig működött. Felvilágosodó képernyőjét fancsali képpel fogadtam. A háttérképről a Sophie-val készített közös képünk villant fel. A kép tavaly nyáron készült, amikor együtt elmentünk csónakázni a közeli halastóhoz. Már nem is tudom, hogyan történt, de egy rossz mozdulat hatására felborult a csónak, és mind a ketten a tóban kötöttünk ki. Nevetésben törtem ki barátnőm prüszkölő arcát látva, aki kifejezetten nem szerette a vizet. Miután szenvedve visszamásztunk a ladikba, muszáj volt egy képet készítenem magunkról. Azóta ez volt a kedvenc közös fotóm, a víztől összetapadt hajunkkal és Sophie morcosan csücsörítő szájával.

Mielőtt átgondolhattam volna, hogy mit teszek, már a hívásgombon járt az ujjam. Visszafojtott lélegzettel vártam néhány másodpercet, majd a kellemetlen „a sípszó után hagyjon üzenetet” mondat után leraktam.

Semmi sem volt rendben. Az egyetlen, aki meg tudta volna magyarázni, hogy mi történt tegnap, az Sophie volt, azonban őt nem lehetett elérni. Ami a szüleimet illeti, a viselkedésükből leszűrve ők is többet tudtak a kelleténél. Ó, de miért is árultak volna el bármit? Hiszen én csak a lányuk vagyok! Nem muszáj igazat mondaniuk nekem.

Durcásan az ajtómhoz léptem. Ha nem mondanak semmit, akkor majd kiderítem, mit titkolnak előlem.

Odaosontam az ajtóhoz, és egyidőben a kulcs elfordításával kikukucskáltam az ajtórésen. Ebből a szemszögből viszonylag jól rá lehetett látni a nappalira. Szüleim a kanapén ültek, ujjaik szorosan összefonódtak. Anya válla előreesett, azonban aurájából áradt egyfajta harcias akaratosság. Apám irányába fordult, szavait alig hallhattam. Kúszva néhány lépcsőfokkal lejjebb ereszkedtem, hátha jobban ki tudom venni a hűtő búgásában elvesző szavakat.

– Ennek már a fele sem tréfa – hallottam meg anya hangját. – Már ő is érezheti, hogy valami nincsen rendjén. Ez így nem mehet tovább… Azt hittem, hogy meg tudjuk védeni azzal, ha eljövünk, de ránk találtak…

Elcsuklott a hangja, és szemében megjelentek az első riadt könnycseppek. Apa a tenyerébe fogta anyám arcát, és hosszúkás hüvelykujjával letörölte az éppen előtörő könnycseppet.

– Amíg Cylia a házban tartózkodik, addig biztonságban van. A védelem hamarosan lejár, az élete ide fogja kötni. Utána már úgysem térhet vissza Dáliába, felesleges lenne tovább őt üldözniük.

Apám szeme eltökélten villogott, ahogyan arcára rejtélyes kifejezés ült ki. Anya tehetetlenül rázta meg a fejét, miközben gyengéden kibontakozott apám karjai közül. Barna szemében bizonytalanul cikázott az ablakon beszűrődő fény.

– Szerintem ez már rég többről szól. Ez bosszú. Most Cyliát akarják bántani, amiért szembeszálltunk velük. Ne felejtsd el, hogy nekik nincsenek sem szabályaik, sem isteneik. Senki sem fékezheti meg őket.

Apám szaggatottan fújta ki a levegőt. Heves mozdulattal felállt és az ablakhoz lépett, hogy feltérképezze az utcai állapotot. Mozdulatára ijedten húzódtam vissza a szobám rejtekébe. Pár percig az ajtó takarásában vártam, hogy újból leüljön anya mellé. Ehelyett anya elé lépett, és tenyereivel az üvegasztalra támaszkodott. Idegesen kereste a tekintetét.

– Charlotte! Pontosan tudtad, mire vállalkoztunk, amikor elhagytuk Dáliát! – Felcsendülő hangja erősebbnek és intenzívebbnek hatott a néma szobában. – Ha továbbra is ott élnénk, Cyliának sohasem biztosíthattunk volna békés életet. De itt… – mutatott körbe a házon – itt boldogok lehetünk! Valóban, az üldözés lehetőségével is számoltunk, de ahogyan mást, ezt is túl fogjuk élni.

Anya apa elé lépett, és mélyen a szemébe nézett. Néhány pillanatig egymással szemben álltak. Mindkettőjüknek ugyanabban a gyors ritmusban emelkedett és süllyedt a mellkasa. Hamarosan megtört a jég, és egymás ölelésében kötöttek ki. Ebből a szögből pontosan ráláttam anyám arcára, amelyről őrlődés és kétely sugárzott. Szemét szorosan összeszorította, majd suttogva megszólalt.

– Szerinted itt boldogok vagyunk? Mert szerintem nem… és Cylia sem. Ez nem az ő világa, és ezt ő is nagyon jól érzi. – Ujjai apám ingjébe markoltak. – Kezdem azt érezni, hogy helytelenül cselekszünk. Olyan, mintha el akarnánk nyomni a valódi természetét. Szinte már látom magam előtt, hogy mi is olyan zsarnokokká válunk, mint a fiunk.

Meglepetten kiáltottam fel, s megreccsent alattam a lépcső foka. Szüleim egy szempillantás alatt szétrebbentek, tanácstalanul felém pillantottak. Gyorsan levettem az ajtó melletti éjjeliszekrényemről egy poharat, majd elindultam lefelé a lépcsőkön.

– Mit csinálsz, Cylia? – kérdezte apa vizslató tekintettel.

Sötét szemével mindig olyan hatást gyakorolt rám, amitől képtelen voltam hazudni.

– Már a szobámból sem léphetek ki az engedélyed nélkül? – kérdeztem közönyösre erőszakolt arccal. – Tudod, a szobámba még nem szereltek csapot, elég nehezen tudnék az ágyamból vagy a ruháimból vizet facsarni.

Apa rosszalló tekintettel bámult rám. Szemtelenségemmel legalább azt elértem, hogy ne gyanakodjon, hogy hallgatóztam. Kinyitottam a hűtőt és kivettem egy ásványvizet. A hónom alá vettem és elindultam visszafelé. Nem bírtam megállni, hogy ne fűzzek hozzá még egy csípős megjegyzést.

– Ha lehetőség van rá, az iskolába hadd ne kelljen őrökkel járkálnom. Manapság az nem divat.

Anya reménytelenül forgatta a szemét.

– Cylia… – kezdte, de én addigra már visszaértem a szobámba, és becsaptam magam mögött az ajtót.

Nekidőlve a parkettára roskadtam.

Szóval jól gondoltam, hogy hazudnak nekem. Védelem, Dália, istenek? Mégis miről beszéltek? Egy szót sem értettem az egészből. Ami az isteneket illeti, a szüleim sohasem jártak templomba, és az ő állításuk szerint nem voltak vallásosak. Aztán az egy másik dolog, hogy mi a valóság…

A legmegdöbbentőbb vallomásuk a fiuk létezése volt. Tudtommal anya nagyon nehezen esett teherbe, és számára felért egy csodával, hogy megszülethettem. Erre kiderül, hogy van egy eltitkolt testvérem?

Ez egyszerre túl sok információ volt, és úgy sejtettem, hogy még mindig nem jutottam előrébb múltam fátylának felfedésében.

Felálltam, és az asztalon nyugvó telefonomhoz nyúltam. Meredten bámultam a kijelzőt, aztán újból tárcsáztam a számot. Ezúttal kicsengett. Torkomból feltört egy elfojtott sóhajtás. A vonal pattant egyet, amikor Sophie felvette. Bele sem szólhatott, mert egyből letámadtam kérdésemmel.

– Ismered a kardos megmentőmet? – Hangom száraznak és hidegnek hatott.

– Cyl…

– Ismered?

– Igen, ismerem – válaszolt feszülten. Mély levegőt vett, és csak utána folytatta. – De mielőtt megkérdeznéd, hogy miért, jó okom volt eltitkolni. Már annyiszor el akartam mondani mindazt, amit tudni akarnál, de nem tehettem…

– A védelem miatt? – kérdeztem.

Sophie megdöbbent és elhallgatott. Fogalmam sem volt, mit jelenthet ez a szó, de úgy tűnt, fején találtam a szöget.

– Igen. Ez igazán bonyolult történet… de ma már beszélhetek róla. Ma vagy tizenhat éves, ami azt jelenti, hogy ma megszűnik a védelmed. Egyetlenegy napom van arra, hogy mindent kitálaljak és döntésre bírjalak.

Egy percig némán hallgattuk egymás zaklatott szuszogását.

Sophie most igazat mondott. Ebben teljesen biztos voltam. Mi több, már hajlandó volt beszélni arról, amit eddig elhallgatott előlem. A tényt, miszerint ő a legjobb barátnőm, nem tudtam a háttérbe szorítani. Sophie nem árult el; titoktartásával az én érdekemet védhette.

Ezúttal barátságosabban szóltam hozzá.

– Akkor kérlek, mondj el mindent!

Az ablakhoz léptem, és kidugtam rajta a fejemet. A biztonsági őrök még mindig az ajtó előtt álltak. Újból szobám négy fala közé húzódtam.

– Apám őrökkel védeti a házat, fogalmam sincs, hogyan találkozhatnánk.

Sophie kurta nevetést hallatott.

– Ez idáig próbáltam eljutni a házatokhoz, de mindhiába. Valóban hatásos védelmet szerveztek a szüleid.

Szóval ezért volt kikapcsolva a telefonja; nem akarta, hogy a telefoncsörgés leleplezze bejutási szándékát.

Pillantásom az ablakom előtti fára szegeződött. Életemben már jó párszor megmásztam, mi több, olykor-olykor rajta keresztül közlekedtem.

– Sophie! Tíz perc múlva találkozzunk a buszmegállóban.

Választ nem várva letettem a mobilt, és kulcsra zártam szobám ajtaját. Előkerestem a laptopomon Taylor Swift legrégebbi, ronggyá hallgatott slágereit. Maximális hangerőre tekertem a hangszabályzót. Elképzeltem magamban, ahogyan apa keservesen kérlel, hogy halkítsam le, mert megőrül ettől a nyivákolástól. Lehetséges, hogy a zenei ízlésemet nem tőle örököltem.

Az első taktussal egyszerre nyitottam ki az ablakot, ezzel elnyomva ügyeskedésem zajait. Fejemre húztam kapucnimat, megragadtam a hozzám legközelebbi faágat, ami egész biztonságosnak tűnt ahhoz, hogy elbírjon. Az atlétikaklubban már beidegződött mozdulatokkal, egy macska ügyességével mozogtam. Könnyedén leereszkedtem a fatörzsön, és a lábam hamarosan talajt ért. A fa takarásába húzódtam. Az őrök figyelmét leginkább a bömbölő zene kötötte le – na meg persze apa kiabálása.

Leporoltam magamat, és futva elindultam a buszmegálló irányába. Nesztelenül haladtam végig az utcán, majd hamarosan megpillantottam Sophie eperszőke haját és hosszúkás arcát.

– Egyelőre ne kérdezz semmit – szólt halkan, amint megálltam mellette. – Egy biztonságos helyre viszlek, ahol mindent megbeszélhetünk.

Szeme alatt a kialvatlanság jeleként lila háromszögek húzódtak. Legalább olyan megviseltnek látszott, mint amilyen én is voltam.

Kérdőn pillantottam rá, azonban kezdtem azt érezni, hogy már nem sok mindenben tudnak meglepetést okozni nekem.

– Csak nem a belváros legszutykosabb feléhez tartunk? – kérdeztem elhúzott szájjal. Sophie láthatóan megdöbbent kérdésemen. – Már volt alkalmam megismerkedni a helyszínnel, ugyanis… ugyanis tegnap követtelek.

Szája elnyílt a csodálkozástól. A kardos megmentőm vagy nem számolt be a tegnapi kalandunkról, vagy azóta nem találkozott barátnőmmel.

– Úgy tűnik, mindannyiunknak megvannak a magunk kis titkai. – Hangja komoly volt, de a szemében most is ott bujkált a pajkos fény.

Csintalanul elmosolyodtam, majd mindketten felszálltunk az éppen érkező buszra. Utunkon némán hallgattuk a ritmusos motorzúgást és az utasok beszédfoszlányait. A jármű üvegén túl borús felhők gyülekeztek, mintha ezzel akarnák érzékeltetni baljóslatú történetem fordulópontját. Csak akkor tudtam igazán értékelni, hogy aznap kapucnis pulcsit húztam, amikor a telefirkált üvegen legördültek az első esőcseppek. Mondjuk, ez mit sem változtatott azon, hogy nem hoztam magammal ernyőt. Sophie, mintha gondolatolvasó lenne, vigyorogva előhúzott egyet a táskájának mélyéről.

Az eső haragos csatatérré változtatta az utcákat, amint leszálltunk a mocskos belváros buszmegállójában. A szél süvöltve fújt el mellettünk, szinte érezni lehetett azt a morajló dühöt, amit ingerültsége táplált. Sophie esernyőjét magunk előtt tartva sietősen futottunk el az imbolygó fák alatt. Pillantásra sem méltattam a romhalmaz házakat vagy a szétszórt szemetet a köveken. Igyekeztem úrrá lenni a tegnapról felhalmozódott szorongásom maradványain.

Egyszer csak megérkezünk az egykor zöld színű ajtóhoz. Barátnőm előkapta kulcsait, és a következő percben már csukódott mögöttünk az ajtó. Számításaimmal ellentétben a házban rendkívüli tisztaság és békesség uralkodott. A fehér falak mentén kabátok, váltócipők, sapkák, sálak sorakoztak. Egy kifejezetten kellemes hangulatú legénylakásban kötöttünk ki, ahol a ruhákból ítélve két férfi lakhatott. A bevetett ágyak mellett az asztalokon becsomagolt gyorsételek sorakoztak. Személyes tárgyakat vagy a lakókra emlékeztető képeket sehol sem találtam. A lakás átmeneti lakhelynek tűnt.

A konyhából előbukkant a tegnap látott fehér hajú fiú, aki egyenesen Sophie irányába tartott. Gyors csókot nyomott barátnőm arcára. Végre közelebbről is szemügyre vehettem az illetőt. Sophie idősebbnek tűnt nála. A fiú arcán még a fiatalok gondatlansága tükröződött, viszont ezüstfehér haja és aggodalmas kék szeme éveket öregített rajta. Velem egymagas termetével nem volt tipikus férfias alkat, lényéből mégis áradt egyfajta békesség, tisztaság és bölcsesség.

– Szervusz, Cylia! – szólt hozzám kedvesen. – A nevem Héron Lampranus Floven, és ahogyan rájöhettél, Sophie társa vagyok.

Abban a szóban, hogy „társ”, volt valami különleges, mintha nem azt mondta volna, hogy a barátja vagy a párja, hanem annál sokkal fontosabb és mélyről jövő kötelék kötné őket össze.

– Jól sejtem, hogy velem ellentétben te ismersz engem? – kérdeztem. – Itt nem a szóbeszédre gondolok, hanem arra, hogy a múltamban már találkoztunk.

– Nem is egyszer – bólintott. – De kérlek, gyertek beljebb! Biztosan átfázhattatok ebben a nagy esőben. Egy tea mellett ti is jobban fogjátok érezni magatokat.

Sophie-val leültünk a székekre, miközben Héron felrakta főzni a teát.

– Érdemes megkérdeznem, hogy eddig miért nem említetted, hogy van barátod? – tettem föl a kérdést barátnőmnek.

Már nem voltam rá mérges, de kíváncsi voltam a válaszára.

Sophie szája mosolyra húzódott. Otthonosan mozgott a konyhában, előkapott a konyhaszekrényből három csészét. A faasztalon halkan koppantak a bögrék talpai.

– Egy pszichológus sosem zúdítja a pácienseire a magánügyeit. Máskülönben sohasem kérdezted.

– Igen, tudom, minden az én hibám.

Egy pillanatra elhallgattam, de képtelen voltam tovább magamban tartani kérdéseimet.

– Kérlek, áruld el, hogy miért üldöznek engem!

Sophie arca egyik pillanatról a másikra komorult el. Mielőtt belefogott volna magyarázkodásába, egy rövid másodpercre összenéztek Héronnal.

– Igazából nem tudom, hogyan kezdjek neki, hogy hihető legyen az, amit mondani akarok. Akik üldöznek téged, azok mások, mint az itt élő emberek. Bizonyos mértékben olyanok, mint te, Héron, én vagy a szüleid, csakhogy nálunk sokkal romlottabbak.

– Mégis mit értesz azon, hogy mások?

Sophie egy időre elhallgatott. Szinte éreztem, ahogyan azon gondolkozik, hogyan fejezze ki helyesen a mondandóját.

– Mindannyian mások vagyunk, mert nem ebből a világból származunk.

Felszaladt a szemöldököm.

– Mint egy sci-fi regényben?

Ez eléggé abszurd gondolatnak tűnt.

Sophie zavartan fészkelődött a széken. Héron mindeközben levette a teát, és mindhármunknak töltött.

– Sophie azt akarja elmagyarázni – vette át a szót Héron –, hogy a Föld egy párhuzamos világából származunk, a Sandalról. Képzeld ezt el úgy, mintha a víz feletti és a víz alatti világot vizsgálnád. Tudod, hogy a víz alatt és a víz fölött is létezik élet. A mi világunk is ilyen: A Föld másik oldala – persze bizonyos eltérésekkel.

Bizonytalanul bólintottam. Te jó ég… ők bolondultak meg, vagy én vertem be túlságosan a fejemet, amikor leestem a biciklimről?

– Most tényleg azt akarjátok bebizonyítani nekem, hogy egy másik világból származom, és az üldözőim is onnan jöttek? Ez egyáltalán nem vicces. Az amnéziám nem ok arra, hogy gúnyt űzzetek belőlem.

Tekintetükben nyoma sem volt a rosszindulatnak. Akkor ezek szerint… Tényleg komolyan gondolják?

– Cyl, kérlek, figyelj arra, amit mondunk! – kérlelt Sophie. – Csak hallgass meg minket, utána gondolhatsz bármit, de add meg a lehetőséget, hogy megmagyarázzuk, mi folyik körülötted.

Tétován meredtem rájuk. Mindketten olyan reménykedő pillantással mustráltak, hogy még egy szívtelen alak is beadta volna a derekát.

Hümmögésféle hagyta el a számat, amit Héron beleegyezésnek tekintett.

– A másik világból származó emberekből sokkal intenzívebbek érzelmek áradnak. Lelkivilágukat könnyebben lehet érzékelni, mint azokét, akik a Földön születtek. Példaként hozhatnánk Cirillt, az apádat, aki azért ellenezte a Sophie-val ápolt barátságodat, mert érezte, hogy Sophie több, mint az itt élő emberek. Attól tartott, hogy azok közé tartozik, akiknek szándékukban áll téged bántalmazni.

Nagyjából értettem, mire gondol Héron, viszont nem tudtam elképzelni, hogy mindez tényleg létezhetne.

Olyan komolyan nézett a szemembe, hogy kelletlenül elkaptam a tekintetemet, és a teám melegébe temetkeztem. Ilyen nyílt tekintettel lehetetlen hazudni. Lehetséges, hogy tényleg igazat mondanak? Ha igen, akkor érthetővé válna, hogy miért éreztem azt a mély rosszindulatot, amikor a szivaros férfi megtámadott. Mégis kinek higgyek? Nekik, vagy az eddig felépített hamis világomnak?

Akárhogy is volt, arról már megbizonyosodtam, hogy a szüleim titkolóznak előttem, és elhallgatják előlem az igazságot. Sophie-éktól viszont mindent megtudhatok.

Barátnőm biztatóan elmosolyodott. Oly régóta ismertem ezt az arckifejezést. Egy szemernyi kétség sem maradt bennem arról, hogy igazat mondanak.

– Hitetleneknek nevezik azokat, akik üldöznek. Egyelőre elég, ha ennyit tudsz. A múltban történtek miatt bosszúvágy hajtja őket, ezért üldöznek téged.

Szükségem volt valamire, ami segített összeszedni a gondolataimat. Az üres poharamra néztem, majd a kancsóért nyúlva újabb adagot töltöttem bele. A teát iszogatva kissé megnyugodtam.

– Ezek szerint, ha ők a hitetlenek, akkor mi lennénk a hívők? – tettem fel a kérdést, mire mind a ketten bólintással feleltek. – Az egész üldözés hátterében egy vallásháború állna?

Ha ez a másik világ tényleg létezik, és az egész kalamajkát egy vallásháború indította el, akkor nagy bajban vagyunk. A szüleim egy pár órája szintén az isteneket emlegették. Ez nem lehet véletlen.

Jól sejtettem, hogy ez egy olyan kínos kérdés, amiről nem szívesen beszélnek. Valójában nem szerettem faggatózni, mégis rá kellett jönnöm, hogy mi az, amit szüleim éveken keresztül eltitkoltak előlem.

– Országunk igazán sajátos kultúrával rendelkezik: az istenek hatalmára építettük fel királyságunkat – folytatta Héron. A nyomasztó hangulat ellenére készségesen válaszolta meg kérdéseimet. – Két istenben hiszünk: Nethelben és Lehlben. Az előbbi az élet és az energia, az utóbbi a halál istene. Az ő hatalmuk irányítja és befolyásolja országunkat, de ezt igazából csak akkor értheted meg, ha a saját szemeddel bizonyosodsz meg minderről.

Világéletemben utáltam a bigottizmust. A fanatikus embereket igyekeztem elkerülni. Csakhogy Héron szavaiban volt valami, ami azt súgta, hogy ő hívő, de ennél se több, se kevesebb. Lehetséges, hogy ennek az egész históriának a vallásháború csak az alapköve, nem pedig a végkifejlete?

– Hadd gondoljam át egy kicsit – szóltam eltöprengve. – Állításotok szerint a szüleimmel egykor a másik világban éltünk, de elmenekültünk onnan, és ehhez a hitetlenekhez volt köze.

A kérdések sokasága háborodott bogarakként cikázott a fejemben. Tanácstalanságom és értetlenségem sötét energiákat kavart fel bennem. Lehetséges, hogy szüleim így akartak megvédeni? Egy új életet akartak biztosítani, amelybe a vallásháború nem folyna bele? De már túl késő volt. Az itteni életem is kész katasztrófává vált.

Mostanra kezdtek helyükre állni a kirakós hiányzó darabkái. Ha a hitetlenek valóban léteznek, akkor közük lehet a felgyulladt házunkhoz és az elvesztett emlékeimhez. Elfogott a gyűlölet ismeretlen ellenségeim iránt.

Torz ábrázatom láttán Sophie szorosan megmarkolta a kezemet.

– Cyl, nagyon jól tudom, milyen nehéz ezt feldolgozni. Korábban mit sem tudtam arról a világról, ahonnan származtok. Engem Héron avatott be mindenbe, és vitt át abba a csodálatos világba. A szüleim szó szerint kitagadtak, amikor a másik világról beszéltem. Azt hitték, hogy megőrültem… Ehhez képest neked nagyszerű életed van: szerető család vesz körül, akik foggal-körömmel harcolnak érted, sőt ránk is bármikor támaszkodhatsz.

Ennek hallatán kicsit jobban éreztem magam. Sophie barátságos törődése a lelkemet mindig szeretettel töltötte el. Héron ugyanazzal a kedves pillantásával méregetett, akár barátnőm. Már értettem, hogy ők egymás számára egyszerre nyújtanak támaszt és érzelmi kiteljesedést.

– Szerintem ennyi magyarázat egyelőre bőven elég – szólt Héron. – Idővel többet is meg fogsz tudni, csak adj magadnak és nekünk is időt.

Eddig fel sem tűnt, hogy Héron arca egyik percről a másikra – levetkőzve gyermeki pillantását – komor álarcot öltött magára. Így festett, amikor komolyan beszél. Korábban még nem találkoztam olyan emberrel, akinek a hangulata ennyire kivetült volt az arcára.

– Egy dolgot kell eldöntened. – Héron komoly arca láttán egyből a faragott márványszobrok jutottak az eszembe. – Itt maradhatsz, hogy tovább élj szüleiddel és a megszerzett igazsággal együtt. Vagy velünk tarthatsz, és a másik világban visszaszerezheted múltad töredékeit. Abban biztos lehetsz, hogy mostantól egyik út sem lesz könnyű.

Hirtelen nem tudtam, mit feleljek. Fel sem merült bennem, hogy ultimátum elé állíthatnak. Józanésszel mérlegelve a dolgokat egyértelműnek tűnt, hogy a régi életemet kell választanom: az iskolai hétköznapokat, a biciklis túrákat, a veszekedős, ámbár biztonságot nyújtó családi életet. Csakhogy hiába maradnék otthon, ha felkorbácsolt gondolataim és a kész tények éket vernek közém és a szüleim közé. Semmi sem lenne a régi. Eddig sem bíztam bennük, most még annyira sem.

Miért, talán Sophie-ban bízhatok? Évek óta ismertem, mégis másnak adta ki magát. Az a lány, akit korábban a pszichológusomnak tudhattam, csak egy kis részét képezte annak, aki valójában volt.

– Én hinni akarok nektek, de hogy bízzak meg bárkiben is, ha mindeddig elhallgatták előlem az igazságot?

Szavaim hallatán Sophie arcát szomorú fény árnyékolta be.

– Kérlek, bizonyítsátok be, hogy igazatok van! – esdekeltem rekedt hangon. – Ha megteszitek, akkor veletek tartok.

Tétován összenéztek.

– A másik világ erői a Földön nem működnek. Nem tudok neked hókuszpókusz mutatványokkal előállni – vallotta be Héron. – Viszont az átjárót, ami átvezet a két világ között, megmutathatom neked. De figyelmeztetlek: a mai napon lejár a védelmed. Ez azt jelenti, hogy a tizenhatodik születésnapodig az istenek védelmét élvezted, bajod nem eshetett. A védelem lejártát követően fog eldőlni, hogy hova fogsz tartozni. Jól gondold meg, hova kötöd az életedet.

Mély csönd telepedett közénk.

Megértettem. Ha átkelek az átjárón, többé nem biztos, hogy visszatérhetek.

Éppen a nyelvemen volt a válasz, amikor a bejárati ajtó kicsapódott, és olyasvalaki toppant be, akire nem számítottam.

Víztől cuppogó bakanccsal lépett át a küszöbön. Ballonkabátját ugyanúgy átáztatta az eső. Ez a fajta hanyag csapzottság még jól is állt neki, hiszen nedves haja és gyönyörű, tengerkék szemei úgy hatottak, akár a címlapfotókon pózoló modelleké.

Ő volt az. A kardos megmentőm.

Négy

Korábban akármennyire kerestem múltam titkát, sosem jutottam el a megfejtésig. Ehhez képest pár óra elegendő volt ahhoz, hogy minden a feje tetejére álljon. Már biztos voltam benne: a három ember közreműködésével mindenre fény fog derülni.