© Szalay Ágnes, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Szaklektor F. Várkonyi Zsuzsa

Szerzőfotó Hajas Orsolya

Borítóterv Hegyi Péter

Könyvterv, tipográfia Somogyi Dominika

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

ISBN 978-963-475-554-8

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Édesanyám emlékének,
akitől rengeteg bátorságot, biztatást és szeretetet kaptam,
csak időből jutott neki fájón kevés.

Előszó

Volt egy rövid időszak az életemben, amikor azt hittem, lovagolni fogok. Sosem jártam igazán lovak közelében, de szépnek tartottam őket, és nagyon vonzott a kép, hogy lobogó hajjal vágtatok tágas mezőkön, naplementében. Vagy napfelkeltében. Mindenesetre valami szépen megvilágított környezetben. Szinte éreztem, ahogy izmos lábam gyakorlott mozdulatai és határozott elképzeléseim hatására létrejön ló és ember harmonikus egysége. Majd az álomkép végén ebben a végtelenített összhangban kivágtatunk a képből. Kerestem is egy lovardát, hogy a vágyam minél előbb valóra váljon. A hely megkapó volt, a lovak szebbek, mint a tévében, az oktatón látszott a szakértelem, olyan volt, mint Robert Redford A suttogóban…

Már csak azt kellett – ez esetben szó szerint – megugrani, hogy valahogyan felkerüljek a ló hátára, és végre elindulhasson vágtánk a végtelenbe és tovább. Azonban a nyereg igencsak fent volt. Minél közelebb lépdeltem (az elképzeltnél jóval bátortalanabbul) a békésen szuszogó állathoz, annál magasabbnak tűnt a háta. Mire mellé értem, már nem is láttam fel odáig. Sebaj, harmadik-negyedik próbálkozásra egy hatalmas elrugaszkodás, valamint a lovasoktató biztató és erőteljes taszajtásának hatására mégis fent találtam magam.

Igen! Megcsináltam! Száguldjunk a réteken! Diadalmas pillanatom hossza századmásodpercekben volt mérhető. Talán kitalálható, mi történt. Több forrásból származó lendületem nem fogyott el a ló hátára érkezve, hanem vitt tovább, és egyazon svunggal leestem a túloldalon. Bár ekkor még nem adtam fel, és végül sikerült tennem néhány, később vállalhatatlan izomlázat okozó kört lóháton, lovas karrierem rövidnek bizonyult.

Ezt a kevés büszkeségre okot adó esetet azért idézem most mégis fel, mert azt is megjeleníti, ahogyan az élettel jártam, és ahogyan tapasztalatom szerint jártak még sokan. Készülünk rá, elképzeljük, erőt gyűjtünk, vágyakozunk, hogy milyen lesz majd, amikor felnőttek leszünk, amikor majd minden rendben megy, amikor megérkezünk a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” állapotába. Aztán hirtelen azt vesszük észre, hogy már át is estünk a ló túloldalára. Nem éltük át, mert, úgy érezzük, nem is történt meg a harmonikus vágtatás a virágos mezőkön. Az ÉLET-re várakozó állapotból oda jutunk, hogy már késő. Utólag talán felfedezünk pillanatokat, amikor igenis ott ültünk a lovon, amikor igenis vágtáztunk, de ezeket csak visszanézve látjuk. Közben nem kapcsoltunk, hogy most éppen benne vagyunk. A gondolat pedig, hogy már késő, haladunk a vége felé, igencsak nyomasztó. Az életközepi válság egyik tipikus megnyilvánulási formája.

Persze nem mindenki éli ezt így meg. Vannak, akiknél megmagyarázhatatlan nyugtalanság vagy menekülési vágy vagy életuntság, ürességérzés tapasztalható. És vannak azok a szerencsés emberek, akik tökéletesen tudatában vannak, hogy éppen lovagolnak, és élvezik minden pillanatát. Akárhogyan érkezünk is meg a harmincas-negyvenes éveinkbe, nagy valószínűséggel szükségünk lesz arra, hogy tudatosan átgondoljuk a „hogyan tovább”-ot. Felkészüljünk arra, hogy a hátralévő évtizedeket már kevésbé fiatalon, de napjainkat mégis értelemmel megtöltve, lelkesen és elégedetten élhessük le.

Azért lettem pszichológus, mert mindig az foglalkoztatott a leginkább, hogy mi vezérli az emberek viselkedését. Mi van bennük, mire gondolnak, mit éreznek, mik a szándékaik? És miért? Az évek során ezek mellé felzárkózott az a kérdés is, hogy hogyan lehet jól élni. Mi kell ahhoz, hogy kiegyensúlyozottak, önmagunkkal rendben lévők lehessünk?

Az ezeken a dolgokon való töprengésen kívül három dolgot szeretek még igazán csinálni: beszélgetni, olvasni és írni. (Már ismert, hogy a lovaglás sajnos nem szerepel a kedvenc tevékenységeim között.) A coachingra hozzám járókkal és más okos, egyben esendő emberekkel folytatott beszélgetésekből, valamint az elolvasott könyvekből elég sokat megtudtam az engem érdeklő témákról. Közben nem szűnt meg az igyekezetem, hogy magamat is egyre jobban megismerjem. Szemléleteket, technikákat tanultam, gyakoroltam, hogy ne csak általában az emberekkel, hanem magammal kapcsolatban is választ kapjak a kérdéseimre. Az évek során gyűjtött tapasztalataimat és megszerzett ismereteimet szeretném most megosztani az olvasókkal.

És hogy miért éppen az életközepi válság a választott témám? Koromból kifolyólag van némi személyes érintettség is ebben, de még erősebb annak a hatása, hogy tapasztaltam, milyen sokakat érint közelről ez a jelenség. Jó pár éve írok pszichológiai ismeretterjesztő cikkeket, a közelmúltig leginkább a Divany.hu internetes magazinnak. Kevés téma volt, ami annyira megmozgatta volna az olvasókat, mint az, hogy mit is kezdjünk magunkkal és az életünkkel felnőttkorunk derekán. Ha ezzel kapcsolatos cikket írtam, ismerősök hívtak fel, hogy beszélgessünk erről, és ismeretlenek küldtek leveleket. Mindenféle ember, akiknek az életük közepén újra meg kellett találniuk a lendületet.

A coachingjaim során láttam, hogy melyek azok a jellemző érzések, gondolatok, problémák, amelyekre jó lenne megoldást, választ találni. Azt is tapasztaltam, hogy ebben az időszakban jócskán megnő az esélye annak, hogy valódi változás következzen be, hogy elkezdődjön egy jobb élet. Egyrészt azért, mert egyszerűen nem tudjuk tovább folytatni a régi életünket. Elfáradtunk a megfelelési törekvéseinkben, az elégedetlenségünkben, az önmagunk elől menekülésben. Másrészt pedig tulajdonképp éppen jókor köszönt ránk ez a válság, hiszen már van annyi élettapasztalatunk, lényeglátásunk, ért már annyi öröm és csalódás minket, hogy fiatalabb éveinkhez képest pontosabban lássuk az igazán fontos dolgokat. Bölcsebbek és talán elfogadóbbak is lettünk. Éppen a megfelelő állapotba kerültünk ahhoz, hogy jó irányba változtathassunk az életünkön.

Ezt a változást és a hozzá elvezető lehetséges utakat szeretném bemutatni az olvasóknak. Az volt a célom, hogy ezt a könyvet ne „csak” olvasni lehessen, hanem ki-ki a saját kedve szerint használhassa a saját fejlődése, önismeretének mélyítése érdekében. Ezért a fejezetek végén gyakorlatok találhatók, amelyek segítségével a fejezet témáját mindenki a saját életére vonatkoztatva is feldolgozhatja.

Induljunk útnak hát, és nézzük meg, mi minden ér utol minket életünk közepén, és hogyan tudunk ezekkel úgy elboldogulni, hogy egy teljesebb, önazonosabb és elégedettebb életet élhessünk!

1.

Valami
nem stimmel

MINDEN ADOTT,
HOGY VÉGRE JÓL ÉREZD MAGAD,
AKKOR MÉGIS MI BAJOD VAN?

„Az emberélet útjának felén

egy nagy sötétlő erdőbe jutottam,

mivel az igaz útat nem lelém.”

Dante: Isteni színjáték
(Babits Mihály fordítása)

– Hát igen, negyven felett az unalom tengerén roppant ritkák az izgalmas események apró szigetei – mondta Kata vontatottan, és felhajtotta a maradék pálinkát. Éppen azon gondolkoztam, bár még este tíz óra sem volt, hogy elindulok lefeküdni, de megütötte a fülem ez a mondat. Mert bizony volt benne valami.

Kata a munkatársnőm, és egy szép, shabby chic stílusban berendezett szálloda halljában ücsörögtünk a szokásos évenkénti munkahelyi elvonuláson, amely sokkal inkább baráti, társasági összejövetel, buli, mint kellemetlen céges kötelesség. Tíz-tizenöt éve még izgatottan vártuk ezeket az alkalmakat, hiszen mindig történt valami kalandos vagy botrányos vagy izgalmas. Ezeket átélni is különleges volt, utána pedig hónapokig témát adtak a reggeli kávézásokhoz vagy az ebéd közben újra és újra átbeszélt, értékelt, megrágott történetekhez. Az utóbbi időkben viszont rendre elmaradt ez a bizsergető várakozás. Nem rossz egy ilyen kimozdulás, de soha nem történt semmi eget rengető.

Úgy tűnt, nem csak én látom így. Ültünk Katáékkal a süppedős kanapén a kandalló mellett. Munkatársnőim ízlésesen manikűrözött körme megkoccant a karcsú poháron. Régen öten zsúfolódtak be az egyikük öreg Fiat Pandájába, ami hajlamos volt rögtön azután lerobbanni, hogy végre kicserélték a defektes kerekét. Mostanra mindenkinek saját családi kombija van, benne kiválóan működő légkondi. Régen órákon át táncoltak átizzadt ruhában, majd a hajnali nap első sugarainál beugrottak az egyébként lezárt medencébe. (Szerencsére víz mindig volt benne.) Ma elfojtottan, majd egyre nyíltabban ásítoztak, majd az egyikük ki is mondta többek vágyát, köztük az enyémet is:

– Na megyek lefeküdni.

– Maradj, korán van még – kérlelte Kata, aki optimistán még hitt benne, hogy az este tartogathat valamit.

– Fáradt vagyok, és úgysem lesz már semmi.

– Mostanában nem történik semmi – szögezte le egy harmadik, annak idején a tequilafogyasztásban gyakorlatilag verhetetlen kolléganő.

Erre válaszként hangzott el az a bizonyos mondat az unalomról, a tengerről és a túlságosan is ritka élményszigetekről, tökéletesen leírva az utóbbi években szinte állandóvá vált hangulatomat.

És hogy hogyan folytatódott az este? Aki fordulatra számít, az nem érti még igazán, milyen az élet 35-40-45 évesen. Ezen az estén sem történt semmi. Még kitartottunk, pusztán nosztalgikus okokból, fél-egy órát, hogy megtegyük a kötelességünket a szórakozás terén is, majd szépen elszállingóztunk lefeküdni.

Gyerekkorunk óta arra készülünk, hogy milyen lesz majd, ha felnövünk. Sok szempontból közelíthetünk ehhez a kérdéshez, de az szinte biztos, hogy vannak céljaink, terveink. Dolgok, amelyekre vágyunk, amelyeket majd jó lesz elérni: világraszóló karriert, kimagasló eredményeket, megfelelő nagyságú bankszámlát, saját család alapítását, külföldi utazásokat, otthonról való elszabadulást – és ezek tetszőleges kombinációit. Elkezdjük a felnőtt éltünket, amit belülről még egyáltalán nem érzünk felnőttnek, és az események szinte észrevétlenül történnek egymás után. Megházasodunk, gyerekeink lesznek, lépkedünk előre a munkahelyi ranglétrán, hitelt veszünk fel, lesz szép vagy legalább praktikus kocsink, okostelefonunk, minden… És menet közben nem tűnik fel, hogy Ez Már Az. A felnőttség. A szabadság. Ahova tartottunk, amire vágytunk. Ha pedig valami nem jött össze, ha hiába vágytunk rá, az valószínűleg már nem is fog összejönni.

Nem tudom, ki hogy van vele: én néhány évvel ezelőtt, még a harmincas éveimben szembesültem azzal, hogy pár hónap leforgása alatt fiatalból öreggé váltam. Legalábbis így éreztem. Belül ugyanaz maradtam, aki voltam. Mégis, egy reggelen megtörtént az, ami számomra megöregedésem tagadhatatlan bizonyítéka volt: a péknél Szia helyett egyszer csak Csókolommal köszöntek. Kimaradt a Jó napot az életemből!

Igen, tudom, egyébként is tűnik el nyelvhasználatunkból a magázódás. Tegeződünk az üzletekben, a munkahelyeken, a gyerekek tanáraival, sőt a múltkor még a teljesen ismeretlen orvos is letegezett. Logikus hát, hogy a hagyományos magázódó formához kapcsolt köszönés, a Jó napot is ritkuljon. A sok csókolom (mert nem egyszeri eset volt ám, kivételből szabállyá változott) mégis szimbolikussá vált a szememben: azt mutatta, hogy túl lettem az életen. A fejemben én még továbbra is az a fiatal lány voltam, mint korábban, de kívülről már nem ez látszott. És igen, talán mégis megváltoztam belül is.

Ekkoriban történt, hogy a főszerkesztőm, Dia megkért, hogy írjak cikket az életközepi válságról. Még egyetemista koromban egy barátnőm a szememre vetette, hogy hajlamos vagyok hangulatokban, érzésekben gondolkodni. Mindenhez valamilyen feelinget kapcsolok, és az alapján döntöm el, hogy kedvelem-e azt a valamit, akarom-e csinálni, választani, vagy sem. A barátnőm szerint valamivel több racionalitással jobban járnék. Így van-e, vagy sem, azt nem tudom, de az életközepi válság szót meghallva erősen bekapcsolt ez a működés. Azt éreztem, hogy ez a fogalom egészen drámaiatlan és érdektelen. Maga az unalom. Valami szürke dolog, ami az öregekhez kapcsolódik, és engem nyilvánvalóan nem érint. Ez persze nem lehet akadálya annak, hogy írjak róla, ha igény van rá. Belemerültem hát a témába, és olyan felfedezést tettem, amelyet persze rajtam kívül bárki ismerős megmondott volna rólam, nekem viszont újszerűen hatott. Hogy hiszen éppen benne voltam az életközepi válság kellős közepében!

Lehet, hogy az egyetemistának, aki egykor voltam, egy harmincöt, negyvenéves ember öregnek tűnt. De amikor ez a felkérés érkezett, már pontosan tudtam, hogy nem az. És egészen ismerős volt minden, amit az életközepi válságról írtak. Ismerős volt az a melankolikus lemondás, amelynek tulajdonképpen tárgya sincs. Hiányzott belőlem a lelkesedés, az izgalom, ha pedig a jövőre gondoltam, szomorúság fogott el. Mert mit tartogathat? Világos jelek mutatják, hogy szépülni már nem fogok, új szerelemre nem vágyom. A munkámban még talán lesznek sikerek, de olimpiai bajnok, tehetséges színésznő vagy szívsebész már biztosan nem leszek. A jövővel kapcsolatos vágyak áttevődtek a gyerekeimre, az ő eljövendő élményeikben, kalandjaikban való bizakodásra. Emlékszem, megfogalmazódott bennem az a cél, hogy legyek csinos, jól karbantartott negyvenes nő. Magam is csodálkoztam rajta: ez mégis milyen cél??? Nem túl ambiciózus. (Egyébként de. Később látnom kellett, hogy a „jól karbantartottsághoz” igenis egyre több energia és idő kell.) A lelkesítőtől is messze áll. Többre mégsem futotta.

Talán azért lepődtem meg, hogy az életközepi válság kifejezést énrám is lehet alkalmazni, mert az életem a legkevésbé sem volt válságszerű. Egy válságban nélkülözés van, nagy bajok, folyamatos küzdelem az elemek és külső erők ellen – nálam pedig minden sínen volt. Sokkal inkább sínen, mint bármikor korábban. Úgy zajlott az élet, ahogyan arra mindig is vágytam, ahogyan korábban elképzeltem. Család, szép otthon, munka, gyerekek… Mégis, valahogy kevésnek tűnt az egész. Ha ránéztem kívülről, elfogott az érzés: csak ennyi lenne?

Sokan az életközepi válsághoz kapcsolódóan a hálátlanság érzését is emlegetik. Olyan életük van, hogy összetehetnék a két kezüket örömükben, és valamiért mégsem hálásak érte, mégsem boldogok tőle. Ezért, ha ragaszkodunk a jelenség leírásában a válság vagy a krízis szóhoz, akkor annak a jelentését érdemes egy kicsit árnyalni a fejünkben. Nem világrengető katasztrófáról van szó, hanem az öröm- és boldogságérző képességünk válságáról. A belső, pozitív energiáink állapota válik válságossá, átveszi az uralmat a fásultság, a cinizmus, a stressz és a morgolódás. Rosszabb napokon még a csalódás és a kétségbeesés is.

Azért nehéz bevallani néha még magunknak is, hogy valami bajunk van, mert hatalmas kontrasztban van a belső megélés a külső látszattal. Gyakran a negyvenes éveinkben keresünk a legjobban, az életünk, más életkorokhoz képest elég stabilnak mondható. Igyekszünk győzködni magunkat, érveket felhozni, hogy semmi ok az elégedetlenségre. De néhány napnál tovább nem tart ki a meggyőző erőnk, hangulatunk újra visszasüpped a mocsárba.

Ám minél inkább elmélyültem az életközepi válság tanulmányozásában, annál kevésbé tűnt elszomorítónak a helyzet. Találtam egy csomó biztató tényt, jellemzőt és kifutási lehetőséget, melyek egyértelműen optimizmusra adtak okot. Magamévá tettem például annak tudatát, hogy ez ugyan nem rövid, de mégis átmeneti állapot, amelyen át kell esni, mint kiskutyának a fogzáson. Persze nem mindegy, hogyan esünk át rajta. Ha nem foglalkozunk magunkkal, nem kezdünk el törődni azzal, hogy javítsunk a helyzeten, ha feladjuk és belenyugszunk, akkor valószínűleg nem következik be a válságot követő dicsőséges, (újra) felívelő időszak. Helyette stagnálásba vagy folyamatos pótcselekvésekbe való menekülésbe fordul az életünk. Ha viszont ezt a megfakult, nyomott életszakaszunkat arra használjuk fel, hogy a végére járjunk, mi és hogyan áll útjában annak, hogy elégedettek, ne adj’ isten boldogok lehessünk, akkor sorsfordító felfedezéseket tehetünk.

Ezzel a könyvvel azoknak szeretnék segítséget nyújtani, akik kedvet éreznek ahhoz, hogy elinduljanak ezen a sorsfordító felfedezések felé vezető úton. Coachként sok olyan kiváló emberrel dolgozhattam együtt, akik életüknek éppen ebben a szakaszában jártak. Komolyan mondom, hogy kiváló emberek: kivétel nélkül mindegyikük értékes, a szakmájában többnyire sikeres, jólelkű, önerőből szép életet felépítő ember volt – férfiak is és nők is. Mégis kedveszegett, pesszimista, motiválatlan állapotban találták magukat. Érezték, hogy ez nem a sajátjuk. Hogy ennél lehetne jobb is. Pontosan tisztában voltak vele, hogy az életük második felébe léptek, és nem akarták, hogy az évek mostantól az elmúlás felé haladásról, a semmiről szóljanak.

Elsőre talán furcsának hangozhat, hiszen nem kamaszokról van szó, de valójában önmagukat keresték. Hiába éltek le már harminc-negyven évet, mégis úgy érezték, hogy most van az igazi, vagy talán az utolsó esélyük, hogy rátaláljanak valódi önmagukra. Felfedezzék, hogyan szeretnének élni, és ezáltal megnyugvást nyerjenek. Arra vágytak, hogy elkezdődjön végre az igazi életük. Annyi év után. Mielőtt vége lesz. „Dolgoztam, tekertem, reménykedtem és célokat tűztem ki… Kimerültem és meguntam. Éppen abban vagyok, amire mindig is vágytam, de mégsem akkora királyság, mint hittem. Most ezt folytassam ugyanígy még 20-30 évig, anélkül hogy valami igazán jó következne?” – fogalmazott egyikük.

A harmincas-negyvenes éveinkben ránk köszönő fásultságérzet arra ad esélyt, hogy valóban magunkra találjunk. Meglátásom szerint ebben az életkorban az ember belefárad abba, hogy megfeleljen a külső elvárásoknak, a kívülről jövő céloknak. Abba, hogy ne önmaga legyen, hogy maszkot viseljen saját maga és mások előtt is. Abba, hogy a napjai kilencven vagy inkább száz százalékában ne azt tegye, amihez kedve van, ami érdekli, vagy amit értékesnek lát. És belefárad abba is, hogy amiatt izguljon, mások mit gondolnak róla. Ez a kimerültség köszön vissza a fásultságban, az energiahiányban, a nyomott hangulatban, a motiválatlanságban és néha még testi tünetekben is. Ez az életbe való belefáradás maga az életközepi válság.

Mindemellett még a testünk is megváltozik. Leginkább a hormonjaink kezdenek másképp termelődni, és ez kihat a szerveinkre és a lelki állapotunkra is. Kezdem a férfiakkal, akiknél kevésbé hírhedt az életközepi átalakulás, mint a nők rettegett menopauzája. Noha nem feltétlenül kóros mértékben vagy észrevehetően, de a férfiaknál is csökken például a tesztoszteron szintje. Negyven év felett évente egy százalékkal. A változás csak ritkán feltűnő, nem is kell aggódni miatta, de azért okozhat változásokat. Például csökkenő szexuális vágyat vagy képességet, testmagasság-csökkenést (a csontok sűrűsége kisebb lesz), fáradékonyságot és aluszékonyságot, vagy éppen ellenkezőleg, alvási problémákat. Ezzel együtt járhat a hangulat romlása és a koncentrációs képesség csökkenése is.

A nőknél is jóval korábban jelentkezhetnek testi változások, mint hogy a menopauza egyértelmű tünetei, a hőhullámok és az elmaradó menstruáció beköszöntenének. A perimenopauza, a menopauza körüli időszak egyeseknél a menstruáció megszűnése előtt néhány hónappal, de olyan is van, akinél tíz évvel korábban kezdődik. A hormonális változásokat számos testi változás kíséri: a testzsírszázalék megnő, az emésztés lassul, az izomzat is átalakul, nem beszélve a csontozat összetételéről. Mindezt szintén hangulati változások, rosszkedv vagy alvási problémák kísérhetik.

Nincs egyértelmű válasz arra, hogy a testi vagy a lelki és a körülményeinkben beálló változások okozzák-e azt a negatív hangulatot, amit életközepi válságnak nevezhetünk. Legvalószínűbb az, hogy mindez együtt. A testünkön mindenképpen segíthetünk azzal, ha felhagyunk a korábbi nonchalant csokifogyasztási, gyorsétterem-látogatási és egyéb kockázatvállaló szokásainkkal, elkezdünk mozogni és egészségesebben élni. (Hogy hogyan tegyük ezt, arról végtelen sok útmutatást találhatunk, valószínűleg mindenkinek eszébe jut hét ilyen jótanács különösebb gondolkodás nélkül is.) A testünk javuló állapota pedig a lelkünkre is kihat, és ebben a könyvben, pszichológus lévén, többnyire inkább a lelki oldalról közelítem majd meg az életközepi elfáradás kérdését.

Lelkünk belső változási folyamatának külön súlyt ad a halál gondolata. A halál, és ezen belül a saját halálunk az életnek olyan szükségszerűsége, amivel borzasztó nehéz szembesülni. Még a pszichoanalitikusoknak is megugorhatatlan kihívás néha, mint azt később látni fogjuk. Sokan életük első évtizedeiben nem is nagyon szembesülnek a halállal. Manapság a halált igyekszünk valahogy elhallgatni. Ritkán járunk temetésre, alig látunk gyászruhát viselő embereket, kiment a divatból a virrasztás, haldoklóink kórházakban, egyedül várják a véget. Ha tehát nincs olyan közeli hozzátartozónk, aki meghalt, ezt a témát könnyedén kizárhatjuk a tudatunkból. Az elmúlást hosszú éveken keresztül valamilyen elvont filozófiai vagy vallási fogalomként kezelhetjük, ami másokkal bizony megtörténik néha, ezt mindenki tudja, de mi kivételek vagyunk. A harmincas, negyvenes éveinkben viszont sokan közelebbről is találkozunk az élet végességével. Nagyszüleink vagy szüleink megbetegszenek, ápolásra szorulnak, meghalnak. Tony Parsons angol író gyakran elmélkedik a halálról. Többek közt ezt írja: „Úgy gondolod, végtelen sok időd van, egész addig, míg a szüleid nem kezdenek haldokolni. Életedben ez az első pillanat, amikor a saját halálod is tagadhatatlanná válik. Amíg a szüleid élnek, azt hiszed, örökké fogsz élni. Attól a pillanattól kezdve, hogy meghalnak, elkezded számolni hátralévő éveidet.”

A saját halálunk valóságára való rádöbbenés olyan érzést okozhat, mintha ez a kedvezőtlen esemény már itt is lenne. A szembesülés azzal, hogy nem vagyunk örök életűek, magával hozhatja azt a szomorú gondolatot, hogy nincs is értelme semminek, hiszen már a visszaszámlálásnál tartunk. Pedig azért ez nagyon nem így van.

Az 1900-ban születettek várható élettartama 52 év volt. Akkoriban tehát joggal gondolhatták az emberek, hogy a negyvenedik születésnap már a vég kezdete. Ahogy haladtunk előre az időben, a várható élettartam egyre nőtt, tízévenként nagyjából 2,3 évvel. 1965-ben, amikor az életközepi válságról szóló első cikk megjelent, már hetven körül járt. A 2010-es években született lányaim várható élettartama pedig 78-79 év. Így negyvenéves korunk környékén mi valóban az emberélet útjának felén járunk, és a vég még korántsem közeli. Még érdemes felhasználni a testünk és a pszichénk jelzéseit arra, hogy rájöjjünk, milyen is a nekünk való élet, és hogy kik is vagyunk valójában.

Miért is éppen életközepi válságról beszélünk? Már magának a fogalom megszületésének is kalandos története van, és rejt egy-két tanulságot.[1] Mint minden más fogalom, az életközepi válság sem csak úgy lett, hanem valaki valamikor kitalálta. Elliott Jaques kanadai pszichológus története azért tetszett meg nekem, mert nem csupán annyi van benne, hogy tudósként kitalálta ezt az elnevezést. Az életével egészen tökéletes példáját mutatta be annak is, hogyan zajlik le ez a válság, és hogyan lehet a legjobban kijönni belőle. Megalkotta az életközepi válság fogalmát – és hatalmasat bukott vele. Tudományos körökben eleinte még válaszra sem méltatták. Hogyan alakult mégis úgy, hogy mára már szinte mindenki hallott az életközepi válságról?

1957-ben állt ki először a Brit Pszichoanalitikai Társaság elé, hogy új teóriáját elővezesse az összegyűlt rangos közönségnek. A következőket mondta: nagy művészek életútját tanulmányozva azt látta, hogy az emberek a harmincas éveik közepétől, hosszú évekig elhúzódóan egy depresszív időszakon esnek át. A művészek munkájában jól látható, hogy milyen lehangolt, deprimált periódusban vannak. Az átlagembereknél is jellemző ez a hullámvölgy, megnyilvánulása sokféle lehet: vallásos megvilágosodás, promiszkuitás, újonnan fellépő képtelenség arra, hogy élvezzék az életet, hipochonder aggodalom az egészség megromlása miatt, vagy kényszeres törekvés arra, hogy fiatalnak látsszanak.

Jaques szerint az állapotot az váltja ki, hogy az emberek felismerik, túl vannak az életük felén, és a halál már nem az elképzelhetetlenül távoli jövő eseménye. Beszélt egy 36 éves páciensről – mint később bevallotta: saját magáról –, aki egész eddig úgy érezte, hogy az élet egy végtelen emelkedő, a horizont pedig távoli. Most pedig úgy látja, hogy felért a hegycsúcsra, innen már csak lefelé vezet az út, és a vég, a halál, bár még messze van, egyre jobban kivehető. Jaques előadásának címe: A halál és az életközepi válság volt.

Ezeken a pszichoanalitikai üléseken mindig éles vita zajlott az előadások utáni kérdezz-felelek részben. Az analitikusok szétszedték egymás elméleteit, parázs viták folytak. Ez után az előadás után az összegyűlt tudósok feltettek egy-két formális kérdést, majd síri csend lett. Jaques eléggé elkeseredett. Nem elég, hogy ilyen rossz passzban van, és úgy érzi, nincs más hátra az életében, mint a csendes hanyatlás, még egy jó kis szakmai sikert sem tud kikerekíteni belőle! Mentora, a híres Melanie Klein másnap így vigasztalta: Sok mindennel tudnak a pszichoanalitikusok kezdeni valamit, de speciel a halál gondolatával nem nagyon birkóznak meg.

Így azután a kanadai kutató teljes bukásnak értékelte az előadást, félre is tette a témát, mint ahogy félretette egész addigi életét is, hogy belevágjon valami teljesen másba. Azt már elmondásából tudjuk, hogy hogyan érezhette magát ebben az időszakban. Azzal viszont még tartozom, hogy eláruljam, mi történt vele élete hátralévő részében. Egészen eddig Jaques egy hagyományosnak mondható életutat járt be: az egyetemi diploma megszerzése után klasszikus akadémiai karrierbe kezdett. Megnősült és szépen lépdelt felfelé a tudományos ranglétrán. Ezt a jól kikövezett utat vágta keresztbe a saját életközepi válsága. Talán ez a sikertelen pszichoanalitikus előadás volt az utolsó csepp a pohárban. A házassága sem volt jó, a munkája sem adott örömet, váltott hát. Elvált, majd otthagyta a pszichoanalitikusokat, és a munkahelyi működéssel, az ember és munkájának kapcsolatával kezdett foglalkozni.

Negyvenes éveitől kezdve vált igazán sikeressé az élete. Találkozott egy kutatónővel, Kathryn Casonnel, akivel nemcsak megszerették egymást, de az érdeklődésük is közös volt. Életük végéig együtt éltek és dolgoztak. Annak érdekében, hogy valóban azzal foglalkozhassanak, ami érdekli őket, megalapították a Szervezeti Követelmények Nemzetközi Intézetét (Requisite Organization International Institute; ROII). Ilyen intézmény korábban nem létezett, de a téma izgatta őket, csináltak hát egy kutatóközpontot maguknak. Jaques a hátralévő majdnem ötven éve alatt huszonhárom könyvet írt a munkahelyi viselkedés témájában. Tudományos munkái úttörőnek számítottak, rengeteg hasznos elmélet fűződik a nevéhez. Megalkotta például a szervezeti kultúra kifejezést is, amely hírességben és közhasználatúságában vetekszik az életközepi válság fogalmával – a mai napig ezt használjuk, ha azt szeretnénk leírni, milyen az ember közérzete egy munkahelyen.

Az életközepi válság legfőbb kiváltó oka véleményem szerint az, hogy az ember nem a „saját életét” éli, hanem a szülei által javasolt, a kortársai és a társadalom által kitaposott úton indul neki az életnek ahelyett, hogy megkeresné azt az ösvényt, ami igazán az övé. Jaques is ezt tette. Haladt előre az egyetemi karrierjében, és előadott pszichoanalitikus konferenciákon, mert a kutatók körében az a szokás, hogy előadjanak konferenciákon. A válsága ébresztette rá arra, hogy más érdekli, más pályán kell mozognia, ha nem akar benne ragadni az örömtelenségben. Fel is fedezte a saját útját, amelyen a korábbihoz nem mérhető sikereket ért el.

Bár amint túljutott rajta, szakmailag már nem érdekelte az életközepi válság, 1965-ben, majdnem tíz évvel saját krízise után mégis megjelentetett egy cikket róla. Ha már annyit dolgozott vele. Ezúttal hatalmas ováció fogadta. Most már összhangban volt a közhangulattal.

A kifejezés a popkultúra része lett. Egyre többen beszéltek róla. A hetvenes években már biológiai szükségszerűségként kezelték a tíz évvel korábban még nem is létező fogalmat. Jelentése túlterjedt Jaques eredeti gondolatán, már arról volt szó, hogy bármi okozhat életközepi válságot: ha mindent elértünk, amit akartunk, és nem látjuk az egésznek az értelmét, akkor az, ha még nem értük el, amire vágytunk fiatalon, akkor meg az. 1972-ben az USA kormánya figyelmeztetett, hogy a jelenség akár a 35-40 éves férfiak halálának okozója is lehet: a harmincas éveik második felében lévő középvezetők úgy érezhetik, hogy karrierjük elérte a platót, és már nem lesz semmi, ami motiválja őket.

Hogyhogy csak a férfiak?, hördülhetnénk fel. Hát úgy, hogy ebben az időben az életközepi válság a (felső) középosztálybeli férfiak kiváltsága volt. A kétkezi munkások nyilván nem törődnek az önmegvalósítással – gondolták az illetékesek –, tehát őket nem érinti. A nőknek meg más bajuk van: az ő problémáikat a menopauza okozza, meg a gyerekek kirepülése és a háztartási teendők.

De ez nem tartott sokáig. A nők hamar rájöttek (párhuzamosan az erősödő női egyenjogúsági mozgalmakkal), hogy az életközepi válság menekülési útvonal lehet számukra. Ha utálták az eddigi életüket, nosza, itt a lehetőség, hogy változtassanak rajta.

Hadd hozzak erre az időszakra egy példát Nick Hornby Vicces lány című regényéből.[2] A regény a hatvanas években kezdődik. Főszereplője, Barbara Parker egy kisvárosi lányból válik ünnepelt tévésorozatsztárrá. Már ünnepelt londoni híresség, amikor megjelenik nála az édesanyja, aki egészen kicsi lány korában hagyta el őt. Barbarát az édesapja nevelte fel, nem is hallott többé az anyjáról, és meggyőzte magát arról, hogy tökéletesen jól megvan nélküle. Gyanakodva fogadja hát az asszonyt, meg van győződve róla, hogy az álnok és felelőtlen nőszemély csak azért jött, mert pénzt remél a sikeressé és gazdaggá vált lányától.

Ahogy zajlanak az események, és Barbarát addig sosem tapasztalt érzések és gondolatok lepik meg, rá kell jönnie, hogy a helyzet jóval bonyolultabb annál, mint elsőre hitte. Egyrészt világossá válik számára, hogy az anyja nem szívtelen boszorkány, hanem csupán egy, az akkori társadalmi konvenciók által szinte gúzsba kötött nő. Az ötvenes évek Angliájában egy nőnek nem volt lehetősége, hogy változtasson az életén. Nem mehetett dolgozni. Nem vállalhatta, hogy egyedül neveli a gyerekét. Nem kérhetett segítséget, ha a kisbaba mellett nem bírta tovább. És nem is járhatott vissza a szökése után, hogy találkozzon a lányával. Barbara meglátta azt a kiszolgáltatott helyzetet, amiben az anyja volt. Ez az a kiszolgáltatottság, amely ugyebár a hetvenes években már csökkent, és amelyből az életközepi válság mint fogalom és létezőnek elismert jelenség menekülési utat kínált a nőknek. Ha addig azt tették is, úgy éltek is, ahogyan a társadalmi kötelezettségek és szerepek megkívánták tőlük, ebben az időszakban, életük közepén már elfogadottabbá vált, hogy változtassanak, és magukhoz inkább illő életformát válasszanak.

Másrészt Barbara arra is rájön, hogy ő azért lett tévésorozat-szereplő, mert összesen annyi emléke maradt kislány korából az édesanyjáról, hogy a nő szereti ezeket a műsorokat. Titkon egész életében az a vágy vezérelte, hogy ha bekerül a tévébe, akkor majd felismeri és megkeresi az anyukája.

A későbbiekben sok példát fogok mutatni arra, hogy sokszor nem is vagyunk tisztában azzal, milyen mozgatórugóink vannak, milyen mélyben rejlő okok, tudatalatti késztetések határozzák meg döntéseinket. Ráadásul ezek sokszor nem is rólunk, hanem másokról, igen gyakran a szüleinkről szólnak.

Az ilyen meggyőződéseink, tudatalatti céljaink életünk első felében segítségünkre lehetnek. Lehetővé teszik, hogy alkalmazkodjunk, hogy beteljesítsük az elvárásokat, hogy „vigyük valamire”. Később viszont éppen ezek lehetnek azok, amelyeknek a cipelésébe belefáradunk, amelyek akadályoznak abban, hogy önmagunk lehessünk, és amelyek miatt elkap az a különös elidegenedettségérzés, mintha nem is a saját életünket élnénk.

Most újra visszakanyarodnék egy kicsit az életközepi válság történetére. Gail Sheehy a hetvenes években vált újságírónővé, miután kilépett a tökéletesnek tűnő életéből, a korábban még otthagyhatatlannak érzett házasságából. A harmincas évei közepén Észak-Írországban egy interjúalanyát, egy fiatal ír katolikus tüntetőt, a szeme láttára lőtték fejbe. Ez az esemény és fiatalságának elmúlása őt is krízisbe sodorta, szembesült azzal, hogy az élet véges. Elkezdett hát íróként is ezzel a témával foglalkozni. Bejárta Amerikát a női életválságok nyomában, rengeteg 18 és 55 év közötti nővel készített interjút. Ebből írt könyve, az Átjárók: a felnőtt élet előre jelezhető krízisei egy évig állt a New York Times bestsellerlistája élén. A könyv révén nemcsak mindenki számára egyértelművé vált, hogy a nőket és férfiakat ugyanúgy érinti az életközepi válság, de divatos is lett a fogalom: bögréken, matricákon, vicces pólókon lehetett vele találkozni.

Amint a társadalom elkezdte törvényszerűnek tekinteni az életközepi válság létezését, jött Stanley Brandes antropológus, hogy elmondja, szerinte ez az egész sok hűhó semmiért. Párhuzamként Margaret Mead Felnőtté válás Szamoán című könyvét hozta fel. Ez arról szól, hogy míg a fejlett világban szenvedünk a kamaszok lázadozásától, és azt gondoljuk, minden gyerek átesik ezen a korszakán, addig Szamoán ez egyáltalán nincs így. Az egész csupán kulturális konstrukció, amely a miénkhez hasonló társadalmakban létezik ugyan, de messze áll attól, hogy biológiailag kódolt legyen. Az okozza a kamaszkori krízist, hogy mindenki várja, hogy majd jöjjön a krízis. Ahol nem várják, mint Szamoán, ott nincs is. Éppúgy, ahogyan életközepi válság sincs – érvel Brandes.

Brandes még csak teóriát alkotott, illetve anekdotikus történetekre támaszkodhatott. A kilencvenes években viszont már egy nagyszabású kutatást is szenteltek Amerikában annak, hogy létezik-e az életközepi válság. A MIDUS- (Mid Life Crisis in the United States) vizsgálat azt az eredményt adta, hogy a legtöbb hasonló krízisélmény más dolgokhoz kapcsolódik (válás, munkahely elvesztése, egészségi problémák stb.), nem az életkorhoz. Az emberek csupán 10-20% tapasztalja meg valóban az életközepi válságot. Tulajdonképpen az történik, hogy éppen ebben az életkorban szoktak az emberek elválni, illetve sokan ilyenkor veszítik el a munkahelyüket, és ezektől az eseményektől kerülnek krízisbe. Pusztán véletlen tehát az időbeli egybeesés, amely miatt azt hisszük, hogy ez a krízis az életkorhoz kapcsolódik. A sajtó, amely néhány évtizeddel korábban még fennen hirdette a jelenséget, a kilencvenes években olyan szalagcímeket harsogott, mint Az életközepi válság pusztán mítosz.

Mítosz vagy sem, válság vagy sem, tudományos vagy sem – sokan érezzük azt a harmincas éveink végén, negyvenes éveinkben, hogy valami nem stimmel. Hogy az élettől többet vártunk, hogy érezhetnénk sokkal jobban is magunkat. Szinte mindegy, hogy ennek életkori, hormonális vagy munkahelyi stresszből fakadó oka van, sokan tapasztaljuk, éljük meg a jelenséget. Azt pedig tudományos kutatások sora igazolta már, hogy az élettel való elégedettségünk nem éppen a legmagasabb életünk ezen korszakában. De lesz ez jobb is!

Tényleg lesz jobb?

Néhány oldallal ezelőtt azt írtam, hogy az életközepi válság nem rövid, de véges korszaka az életünknek. Egyszer le fog zárulni, és öregebben ugyan, meg egy kicsit ráncosabban is, de sokkal jobban fogjuk magunkat érezni a bőrünkben. Ezt nem üres bátorításnak szántam azoknak, akik éppen azt érzik: A fene egye meg, elég csalódás ez az élet.

Azért állítom, hogy nagy valószínűséggel vége lesz ennek a kellemetlen és zavarba ejtő állapotnak, amit megtapasztalunk, mert vannak erre nézve elég szép kutatási eredmények. Sokaknak és sokféleképp sikerült igazolni például a boldogságunk U alakú görbéjét.

A húszas éveink második felétől az életünkkel való elégedettség görbéje elkezd ereszkedni, a legalacsonyabb pontját az életközepi válság táján éri el. Majd szép lassan, az ötvenes éveink elején újra felfelé indul. Igaz ez az élet minden területén, akár munka, akár magánélet szempontjából nézzük. Ráadásul nem függ a társadalomban elfoglalt helyzettől: a kétkezi munkásoknál ugyanúgy megjelenik, mint a vállalatigazgatóknál, Afrikában éppúgy, mint a nyugati országokban.

Különös kerülőúton jutottak el a pszichológus kutatók ehhez a görbéhez. Az egész ugyanis a közgazdászoktól indult. Richard Easterlin a világ különböző országaiban kutatta a boldogság és az anyagi jólét kapcsolatát. Felfedezte azt a paradoxont, amelyről talán sokan hallottunk: hogy az anyagi jólét egy bizonyos szintig növeli az élettel való elégedettséget, ám egy határ felett már nincs összefüggés a gazdagság és a boldogságérzet között. Vagyis, ha elértünk egy megfelelő szintű gazdagságot, utána hiába növeljük a vagyonunkat, nem leszünk tőle boldogabbak.

David Blanchflower és Andrew Oswald közgazdász kutatók országok, kultúrák közötti összehasonlításokat szerettek volna tenni a boldogság témakörében. Ám ahelyett, hogy kultúrák közötti különbségeket találtak volna, egy váratlan, és egészen kiugró jelenséget tapasztaltak az összes vizsgált országban. Blanchflower így fogalmazott: „Akárhogyan is csoportosítottuk, nézegettük az adatokat, mindig kijött ugyanaz a minta: a felnőttkor első évtizedeiben az élettel való elégedettség csökkenő tendenciát mutat, majd elér egy mélypontot az emberek negyvenes éveiben, vagy az ötvenes éveik elején, ahonnan pedig emelkedni kezd. Egyre emelkedik és sokszor, bár nem minden esetben, az életünk vége felé magasabb szintre kerül, mint a felnőttkor elején volt.”

Egy másik kutató, Carol Graham Peruban vizsgálta, hogyan hat a gazdagság a boldogságérzetre. Ő azzal a meglepő eredménnyel szembesült, hogy sokan, akik meggazdagodtak, kevésbé voltak elégedettek az életükkel, mint akik szegények maradtak. Nem értette a dolgot, egészen addig, amíg meg nem nézte az adatokat életkori bontásban. Bizony, az jött ki, amire most már számíthatunk: az életkori hatás volt a legerősebb befolyásolója az elégedettségnek. A depresszív, ám meggazdagodott peruiak éppen az életközepi válságuk időszakában voltak, ennek volt betudható az elégedetlenkedésük.

És hogy mi ennek az egésznek az oka? Láttuk, hogy nem a társadalmi jellegzetességek, hiszen gyakorlatilag a világ összes országában megjelenik. Nem állja meg a helyét az az érv sem, hogy bezzeg régen, amikor hajnaltól estig kapáltak a földeken, nem értek rá ilyeneken szomorkodni, hiszen hagyományos, földművelésre épülő társadalmakban is találkozhatunk az életközepi elégedetlenséggel. Igazából úgy tűnik, hogy akárhogyan is címkézzük fel az életünk közepét jellemző levertséget, valószínűleg csak magyarázatot keresünk egy jelenségre, amely biológiailag (is) annyira belénk kódolt, hogy már az emberszabású majmoknál is megfigyelhető.

Alexander Weiss 508, állatkertben élő csimpánz és orangután élettel való elégedettségét, hangulatát vizsgálta, és azt találta, hogy ezeknek az állatoknak a húszas éveik végétől a harmincas éveik közepéig a legrosszabb a kedvük – ez éppen megfelel az embereknél a negyvenes éveknek. Persze a vizsgálat azért nem volt olyan egyszerű. Az állatok viszonylag kevés kérdőívet tudnak kitölteni, és a lelkiállapotukról szóló szóbeli beszámolóik is limitáltak. Ezért a kérdőíveket a gondozóik töltötték ki helyettük. Arról nyilatkoztak, hogy milyen az állatok általános hangulata, mennyi örömet mutatnak, amikor érintkezésbe kerülnek a többiekkel, mennyire kitartók és sikeresek abban, hogy elérjék céljaikat, például egy tárgyat, amelyre vágynak. Azt is megkérdezték, hogy maguk a gondozók mennyire lennének boldogok, ha cserélnének az állattal egy hétre. Persze az emberszabásúak állapotának megítélése elég erős emberi szűrőn keresztül történt, de a kutatók azzal érveltek, hogy az állatokkal szoros kapcsolatban lévő gondozók nagyon jól meg tudják ítélni a védenceik hangulatát, és a nagyszámú vizsgálat is kiszűri a torzítás lehetőségét.

Ha tehát az állatoknál is jelentkezik az U alakú görbe, akkor valószínűleg sokkal mélyebb okok állnak a hátterében, mint amelyekkel mi magunknak indokolni szoktuk – érvelnek a kutatók. Hogy mi az ok, a hormonok, vagy egyéb testi folyamatok, még nem tudjuk biztosan.

Nem mindig szükséges azonban a pontos okokat tudnunk. Valószínű, hogy elég különböző hatások összjátékára van szükség ahhoz, hogy megtapasztalhassuk életünk közepén ezt a jelenséget. Azt is hiszem, hogy bármelyik irányból fogjuk is meg a problémát, és kezdünk el dolgozni magunkon, eredményesek lehetünk. Elérhetjük azt, hogy az életünk közepén adódó változtatási lehetőséget jól használjuk, a magunk javára fordítsuk. Rátaláljunk arra a sorsfordítónak nevezhető útra, amely egy teljesebb élet felé vezethet.

A könyv két nagyobb részre osztható, és talán mindkettőben találhat az olvasó a maga számára hasznosítható gondolatokat és történeteket. Az egyik magának az életközepi válságnak a bemutatása. Vagy nevezzük inkább életközepi fejlődési lehetőségnek?

Ahogyan Jonathan Raunch a The Atlanticben írt tanulmányában megfogalmazza: „Bárcsak tudtam volna a negyvenes éveimben (vagy még jobb lett volna, ha már a harmincas éveim végén tudom), hogy a boldogságot befolyásolhatja az életkor! A középkorúság nehéz része, nevezzük akár életközepi válságnak, akár bármi másnak, sok ember számára átmenetet jelent valami sokkal jobb felé. Valami felé, amiben van okunk reménykedni. Például a bölcsesség felé. Bárcsak valaki elmondta volna nekem azt, amit én most elmondhattam aggódó barátomnak: nincs semmi baja, és nincs egyedül.”

Jó az, ha tudjuk, miben vagyunk éppen. Jó látni, hogy más is hasonló gondolatokkal, érzésekkel küzd. Amint ráismerünk a leírásokban, mások történeteiben valami olyan jellemzőnkre, amit eddig furcsának vagy problémásnak találtunk a saját életünkben, az rögtön létjogosultságot nyer. Már nem abnormális dolog, hanem olyasvalami, amivel foglalkozni lehet. Sőt, a negyvenes éveinkben olyan érzelmi megtapasztalásaink lehetnek, amelyek, ha menet közben nem is a legjobb élmények, mégis elvezethetnek valami jobb, igazabb felé.

A másik megközelítés pedig annak bemutatása, hogy milyen utak, milyen megoldások lehetségesek az életközepi válságból való sikeres kilábalásra. Kimondhatatlanul hálás vagyok klienseimnek, amiért megtiszteltek a bizalmukkal, és megengedték, hogy életük egy szakaszán kísérőjük lehessek. Remélem, hogy az ő életük tapasztalatait, bölcsességüket és erejüket is visszatükrözi majd ez a könyv. (Természetesen nevüket és történeteiket megváltoztatom annyira, hogy ne lehessenek felismerhetők.)

1  A történetet Pamela Druckerman, a Párizsban élő amerikai újságírónő kutatta fel és írta meg a Bonjour Madame – Kortalan nők kézikönyve c. művében.

2  Európa Könyvkiadó, 2015. Fordította Pék Zoltán.

Tartalom

Előszó

1. Valami nem stimmel