Clara Jane King

A SZERELEM KÉT ARCA

Hajnal felé járt az idő. Tiszta volt a levegő, és egyetlen felhő sem kószált az égen. A csillagok és a telihold fénye megvilágították a Piranja nevű háromárbocos hajó minden apró részét, miközben az lágyan ringatózott a tenger hűs habjain.

Arról, hogy ott még pár órával korábban két hajó állt egymás mellett, és véres csatározások folytak, csupán néhány

füstölgő deszkadarab árulkodott, melyeket még a víz felszínén úszva nem nyelt el a tenger. A gazdagon díszített hajón lassan elcsendesedtek a matrózok is. Nyugovóra tértek a hajófenéken található számukra kijelölt ideiglenesen összeeszkábált fekhelyeken, vagy a falakhoz rögzített függőágyakon, miután a sikerüket megkoronázva holt részegre vedelték magukat. Kitűnő munkát végeztek, mint mindig. A portya bőséges volt. Pénzt vagy ékszert nem találtak, de ez nem vette el a kedvüket a mulatozástól. Ugyanis az Aqvarose nevű kis árbocos, finom kelmékkel, gabonával, élelmiszerrel és rumos hordókkal megrakodva siklott a vízen, mielőtt megtámadták. A vérengzés után minden szállítmányát áthordták a Piranja hatalmas hajófenekébe, és a legénység minden egyes tagját kivégezték aki még élt és mozgott, hogy egyetlen tanú se maradhasson. Mindig biztosra mentek. Még sosem fordult elő, hogy bárki el tudta volna mondani, ki lehet a híres kalózhajó kapitánya vagy legénységének tagjai. Arra pedig, hogy a hajót kalózkodásra használták, semmi jel sem mutatott. Még a hírhedt kalóz zászlót sem tűzték ki az árboc tetejére, ezzel is megkönnyítve a dolgukat. Miután a legénység tagjai süllyedést szimulálva alattomosan átsorakoztak a kiszemelt lélekvesztőre, egyetlen csapással le tudták fegyverezni a gyanútlan matrózokat. Csupán találgatások voltak, de

igazából még egy élő ember sem látta közelről a hírhedt árbocost, akitől mindenki rettegett. Aki pedig látta, annak az utolsó élménye volt-e találkozás. Így már sosem regélhette el a történetét, hogyan veszett oda az élete a habokba.

Azonban most valami teljesen más dolog történt. A kapitány még nem tért nyugovóra. A fedélzeten állva türelmetlenül pásztázta szemével a hullámokat, melynek hátán egy apró csónak ringatózott, benne két emberrel. Lassan közeledtek. Az első tiszt evezett. Ebben biztos volt, hiszen rajta kívül már mindenki előkerült, de egyébként is felismerte volna a termetéről, mert

tizenöt éve elválaszthatatlan barátok voltak. Viszont a másik személy kiléte ismeretlen volt számára, és akárhogy is igyekezett kideríteni, ki lehet az az illető, aki a csónak másik végében összekuporodva húzódik meg, sehogy sem jutott előbbre. Az idegességtől már tajtékzott. Kikötötte a kormányt egy vaskos kötéllel, nehogy elforduljon, miután otthagyta, majd a hajókorláthoz rohant. Kihajolva hatalmasat üvöltött az éjszakába.

– Thomas! Az Isten áldjon meg, igyekezz már, csak rád várok! Ha így haladunk, mindjárt ránk virrad, és ha itt talál bennünket valaki, kötéllel végezzük a nyakunkba. Amúgy is, mi a fenét művelsz még ott lent abban a kis ladikban? Valami nagyon értékeset találhattál, ami miatt ennyi időt képes voltál elvesztegetni? - vonta kérdőre a barátját.

- Megyek már! – hangzott vissza a válasz a mélyből. – Rögzítem a csónakot, és indulok felfelé.

Amikor a kis bárka hozzákoccant a hatalmas hajótesthez, Thomas ügyes mozdulattal egy vaskarikához csomózta, és utasát a kötélből készült létra felé terelte.

- Azt bizony jól teszed, barátocskám! - türelmetlenkedett a kapitány - Vagy kénytelen leszek itt hagyni!

- Ugyan, azt sosem tennéd! – kiáltott vissza Thomas, és maga előtt tolva társát, aki sötét kapucnis köpenybe volt burkolózva, elindult felmászni a hajó oldalán lelógó kötéllétrán.

A feladat, hogy elérjék a fedélzeti korlátot elég nehézkesnek bizonyult, és nagyon lassan haladtak, mivel szemmel láthatóan a másik ember nemigen használta sokat ezt a közlekedési eszközt. Többet haladtak vissza, mint előre. Csupán két méter hiányzott a cél eléréséhez, de a kimerültségtől már kapaszkodni sem bírt, mivel még a társát is fél kézzel tartotta, nehogy az visszazuhanjon a hideg vízbe.

- Segíthetnél egy kicsit! – nézett fel az elérhetetlennek tűnő

magasságba.

- Várj!

A kapitány, amennyire csak tudott, kihajolt a masszív fából készült korláton, és a kezét feléjük nyújtotta.

- Kapaszkodjon belém erősen! – kiabálta lefelé lógó fejjel, az

arcát nem látható személynek.

De az meg sem moccant, csak tovább kapaszkodott Thomas erős vállába.

- Igyekezzetek már! – nyújtózkodott Erick lefelé, mire végre megpillantotta azt az aprócska, finom kezet, amely lassan elkezdett feléje emelkedni. Egy pillanat alatt elkapta, és hatalmasat rántott rajta. Úgy repítette át a könnyű testet a korláton, akár egy zsák búzát. Még levegőt sem érkezett venni, amikor a nagy puffanást éles sikoltás követte, amelynek hallatára majdnem szörnyethalt.

Egy ideig dermedten figyelte a mozdulatlan testet. A hajópadlón fekvő emberhez lépett. Lekapta fejéről a kapucnit, és a testét rejtő köpenyt egy laza mozdulattal arrébb hajította, ami korábban elfedte a jövevény arcát és ruháját. Abban a pillanatban, ahogy lekerült a nehéz köpeny, megpillantotta a vörös hajzuhatagot, ami teljesen eltakarta a nő arcát. Vékony, karcsú testét egy mély dekoltázsú vörös selyemruha fedte. A látványtól, maga sem értette miért, szó szerint a földbe gyökerezett a lába. Csak állt és nézett, szó nem jött ki a torkán. Érezte, hogy egész lényét elönti a mérhetetlen düh, és már nem tud tovább úrrá lenni az indulatain.

Fejét a korlátra szegezte, amelyen épp akkor tápászkodott át cimborája. Egy ugrással mellette termett, és egy jól irányzott ökölcsapással úgy arcon vágta, hogy az menten elterült a fedélzet padlóján.

- Mi az úristent műveltél, te idióta? – üvöltötte kikelve magából.

- Ide cipeltél egy nőt? – őrjöngött két kezével vadul hadonászva. - Elment a maradék eszed, vagy mi lelt? Erre kellett várnom? Ezért kockáztattam a sajátomat és a legénység minden tagjának az életét, egy asszonyért? Ráadásul arról a hajóról, amelyet kifosztottunk. Mégis, hogy gondoltad, hogy merted őt idehozni? Meg kellett volna ölnöd, ott ahol találtad!

E-szavak hallatán a lány csak mozdulatlanul lapított, merev tekintettel. Félelmében még pislogni sem mert. Szeme előtt lepergett élete története, mert azt gondolta, hogy ez a férfi most biztosan végez vele.

- Nem tudom, Erick, én nem tudtam megtenni, ne is kérdezd, hogy miért! - feküdt a padlón Thomas zihálva, kimerülten, vérző

arccal, ahogy az ütéstől felreppent a szemhéja.

- Akkor hagytad volna a vízben megfulladni, úgysem húzta volna

sokáig.

- Bocsáss meg, majd valamit kitalálok, hogy jóvátegyem, majd…

- Mit? Ugyan mit tudsz kitalálni? Bitóra fog juttatni mindannyiunkat. – ült le Erick barátja mellé a hideg deszkára, arcát a két tenyerébe temetve. – Édes jó istenem, ennél nagyobb ökörséget még életemben nem pipáltam. – nézett Thomasra kétségbeesett

szemekkel – Már csak ez hiányzott, egy púp a hátamra. És a

többiek? Szerinted, ha megneszelik, hogy itt van egy nő, mi fog

történni? Két hónapja úton vagyunk. Erre nem gondoltál? A szóváltást néma csend követte. Csak a zúgó tenger hangját lehetett hallani.

Míg a két férfi egymás mellett ülve bámult a végtelenbe, a nő erőt vett magán, lassan feltápászkodott és remegő lábakkal a kapitányhoz sétált. Bár még nagyon kimerült volt, és majd megfagyott a hideg, vizes ruhában, mégis büszkén kihúzta magát, és didergő hangon megszólalt: - Már megbocsásson, uram, azt gondolja, engem boldogság tölt el, hogy az ön társaságával kell osztoznom? – vett egy mély levegőt, és a szemébe lógó tincset a kezével félretolta. Megrázogatta piros színű selyemruhája alját, majd folytatta mondandóját. – Ha nem támadja meg galád módon a hajómat, és nem kerülök ide, nem lennék a terhére. Hallja, maga csak a saját nyakát félti, míg engem majd’ megvesz az Isten hidege ebben a vizes ruhában. Félelmemben halálra aggódtam magam, hogy mikor döfi belém valamelyik kalózcimborája a tőrét - tört ki hisztérikus, hangos sírásban. - Sajnos, mivel nem volt olyan szerencsém, hogy gyorsan meghaljak, ide kerültem. De Isten a tanúm, nem fogom hagyni, hogy egy hajónyi gazember a kénye-kedve szerint bánjon velem. Sőt, elképzelni sem merem, mit művelnének velem. Hát öljön meg, hallja! Tegye meg most! Legyen már végre vége a szenvedésemnek, mert én nem fogom hagyni, hogy bárki is, csak egy újjal hozzám érjen, maga disznó!

Könnyeivel küszködve megemelte a kezét, hogy arcul csapja a

férfit.

De az fürgébb volt, és mielőtt az ütés elérhette volna, felugrott és elkapta a lány karját a levegőben, és erősen tartotta mozdulatlanul.

Arcuk pár centire került egymástól, és akkor vette csak észre,

amikor a nő ismét rikoltozni kezdett, hogy semmit nem tesz, csak áll vele szemben, és az arcát bámulja. Nem volt rajta száraz hely, egy tenyérnyi sem. A haja is csapzottan hullott a kecses vállakra, de így is feltűnően szép volt.

A férfi teljesen belefeledkezett a látványba, miközben jobban szemügyre vette a nemkívánatos szerzeményt.

Thomas felállt, és Erick vállára helyezte a kezét. – Az istenért, ne üsd meg! Olyan vékony és gyönge, ráadásul, mégis csak egy nő!

A kapitány a cimborája felé fordította a fejét, a szeme szikrát hányt. - Valóban, jól mondod, egy nő. De ne aggódj! – erőltetett magára némi nyugalmat - nem bántom, még…

Majd ismét a lányhoz fordult. – Viszont, ha nem fogja be a száját azonnal, még az Isten sem megmenteni meg a haláltól, ha fellármázza a többieket. Úgyhogy a saját érdekében ajánlom, hogy maradjon csendben, különben én leszek az, aki a tőrét magába mártja. Higgye el, hölgyem, ha választanom kell egy társam és maga között, szemrebbenés nélkül kivégzem, mielőtt egyet pislogna.

Elengette a nő kezét, és hátrébb lépett. A megszeppent arcot látva biztos volt, hogy a lány nem fog neki több fejfájást okozni.

- Thomas! Hozz egy kendőt, kössük be a száját, hogy ne tudjon kiabálni, aztán vidd le a kabinodba! Reggelig látni sem akarom! Csukd rá az ajtót, nehogy eszébe jusson feljönni a fedélzetre, vagy valaki benyisson hozzá! Adj neki száraz ruhát, a rajta lévőt pedig vesd a tengerbe! Holnap kitalálok valamit, hogy hogyan szabaduljunk meg tőle.

- Na, még csak az kéne, mit képzel? Meg se próbálja! – küzdött a lány foggal-körömmel. - Talán azt hiszi, én majd megvárom, hogy bekössék a számat? – rikoltozott az éjszakában, amíg Thomas elment a kendőért. - Inkább meghalok, mint hogy kalózok prédája legyek. – Azzal kirántotta magát Erick kezei közül, és a korláthoz rohant, hogy a vízbe vesse magát. Már át is hajította az egyik lábát a korláton, amikor a férfi el tudta kapni.

- Maga egy őrült nőszemély! - ugrott utána a kapitány. - Épp elég volt egyszer felcipelni azon a létrán.

Derekánál fogva megemelte, és nagy léptekkel beljebb vitte a hajó

közepe felé. - Jól van, ezt akarta? - fordította maga felé. – Ha nem megy szép szóval, akkor majd megy másképp.

Egy ügyes mozdulattal a vállára dobta, majd elindult le a lépcsőn,

a saját kabinja felé véve az irányt. Hatalmas léptei alatt keservesen nyikorgott a deszka, ahogy a fekete bőrcsizmája hozzácsapódott. Hiszen a férfi magas és jól megtermett volt, a lány súlya pedig tetézte a tömeget, amit a vékony deszkalépcsőnek ki kellett bírnia, nehogy alattuk ketté ne reccsenjen.

A lány vadul kapálózott, és két ököllel verte, vagy a körmével markolta a férfi izmos hátát, amelyet egy bő szabású, fehér csipkeujjú ing védett, amibe már beleszáradt a mészárlásban ráfröccsenő áldozatainak vére.

A kabinba lépve Erick az ágyára dobta a rémült nőszemélyt, aki láthatóan meglepődött a különösen szép berendezésen és a kényelmes, nagy ágyon. A bútorok a padlóhoz vagy a falhoz voltak rögzítve. A kabin közepén egy hatalmas tölgyfa asztal terpeszkedett, amelyet megszámlálhatatlan papír és térkép borított. Körülötte vörös bársonyhuzatú székek sorakoztak. A falakon kulcsra zárható szekrények voltak felszerelve, igényes, faragott díszítéssel. Az ágy, amin feküdt, szintén keményfából készült, karja ékesen faragott mintával. Az ágynemű pedig a legfinomabb selyemből készült, puha tollal bélelve. Az ablakokat színes, mintás üveggel rakták be, ami még hangulatosabbá tette a helyiséget.

Erick rögtön észrevette a lány csodálkozását, így meg is kérdezte: - Mit szól, hölgyem? Ez a hely kielégíti az igényeit pár napig, amíg kénytelenek leszünk elviselni egymás társaságát?

A lány azonban nem szólt semmit, csak gyilkos tekintettel bámult a férfira. Arra a férfira, akitől annyira retteg, és akinek a leggyönyörűbb arca van a világon. A cipekedés közben Erick tarkóján összekötött copfjából kiesett a szalag, amely összetartotta a fekete, hullámos hajat, ami most az egész vállát beterítette.

- Ha nem ebben a helyzetben kellett volna találkoznom vele – gondolta –, akár még imponáló is lehetne a számára.

A férfi izmos teste teljesen kirajzolódott a vizes ing alatt. Hatalmas, széles válla, keskeny csípője és izmos lába is arról árulkodott, hogy nem naplopással tölti a napjait.

A szekrényhez lépve a kapitány kivett egy fehér inget és egy barna nadrágot, majd az ágyra dobta a lány mellé.

- Öltözzön! – szólította fel. – De igyekezzen! Nem vesztegelhetünk itt tovább, mert már így is túl sok időt pazaroltam maga miatt.

A lány a ruhadarabokra nézett, és elhúzta a száját.

- Maga megbolondult, ha azt hiszi, hogy én ezt fel fogom venni! – ellenkezett a férfival.

- Rendben, ahogy akarja. Tudja, mit? Csináljon, amit akar. Egy óra múlva visszajövök. Remélem, addigra elgondolkodik ezen a nevetséges viselkedésen, amit én az ön helyében inkább félretennék. Amúgy sincs abban a helyzetben, hogy bármit is kikövetelhetne magának. Örüljön inkább, hogy még él. Bár ahogy elnézem, az esélye, hogy titokban maradjon az ittléte, egyenlő a nullával. Úgyhogy nyugodtan rikácsoljon tovább. Az első matróz, aki hajnalban felkel, betöri az ajtót, elvágja a torkát, persze csak azután, hogy megerőszakolta. Mire visszatérek, ajánlom, hogy szabaduljon meg a ruhájától, hacsak nem akarja, hogy én szaggassam le.

Erick komor arccal hátat fordított a lánynak, az ajtó felé indult, és kívülről egy kattanással rázárta.

A fedélzetre érve Thomas jött szembe, kezében egy kopott kendőt szorongatva.

- Hol van? – nézelődött a férfi, mivel sehol sem látta a lányt.

- Kénytelen voltam a kabinomba vinni. Megkísérelte visszaugrani a tengerbe, nézett Erick bosszúsan a távolba. – Nem kockáztathattam, hogy valaki felébredjen a zajra. Lassan az emberek is kifognak józanodnak.

- Thomas beszélnünk kell. Mondd csak, hogy került ez a lány

annak a vén satrafa Silwermannak a hajójára? Azt mondtad, hogy minden rendben lesz. Erről a nőről, hogy a csodába’ nem kaptunk semmilyen információt? – nézett kérdőn a barátjára.

- Tudom ez csekély vigasz számomra, de fogalmam sincs… - rázta a fejét értetlenül a férfi. Majd a zsebében kotorászva egy ázott papírost húzott elő, és átnyújtotta a kapitánynak.

- Tessék nézd át a saját szemeddel! Itt a szállítólevél mindenről, ami a hajóhoz köthető: a névsor, azoknak a neve akik felszálltak rá, a berakodott áru tartalma és értéke, az útvonalterv… Nem tudom, hogy mikor vagy hol kerülhetett a hajóra. Semmi feljegyzés nincs róla. Mire az utolsó ládát kiemeltem a raktérből, a hajófenék már teljesen víz alatt volt. Alig volt hely, ahol levegőt lehetett venni. Ahogy elmozdítottam a ládát, a hátához volt behúzódva, és amikor meglátott, könyörögni kezdett, hogy ne öljem meg. Pénzt és vagyont ígért, ha megmentem az életét.

Azt mondta, hogy az apja jómódú ember, és bármit képes érte

kifizetni, ha segítek neki életben maradni.

- Hát, barátocskám – veregette meg Thomas vállát Erick – lám, ezt is elértük, hogy egy nő láttán meglágyuljon a szíved!

A férfinak, bár nem volt jókedve, mégis mosolyra húzódott a szája, amikor kedvese az eszébe jutott.

- Nem, dehogy, nem arról van szó, amire gondolsz. Tudod, hogy az én szívem már foglalt. Maryt szeretem. De őszintén, te meg tudtad volna őt ölni?

- Nem tudom, nem szoktam gondolkodni, mielőtt belemártanám

valakibe a pengém élét.

- Akkor miért nem tetted meg, amikor idehoztam? Hiszen csak bajt hoztam a fejedre.

- Valószínűleg azért, mert nekem is meglágyult a szívem. Sőt, jobbat mondok. Talán az eszem is elhagyott, amiért miatta kockáztatom közel negyven ember életét.

Olívia megrökönyödve, mozdulatlanul ült a hatalmas ágy közepén. Csupán a szemeivel mérte fel a helyiséget, amely rabságának otthont adott. A félelem és a kétségbeesés teljesen eluralkodott rajta. Hallgatózott, hátha kintről beszűrődik valamilyen zaj vagy beszélgetés. Várt még néhány percet, miután a zár rákattant, majd lassan lemászott a kényelmes fekvőalkalmatosságról, és lábujjhegyen az ajtóhoz lopózott. Fülét a kemény tölgyfa ajtóhoz nyomta, de így is csak a deszkák nyikorgását és a szél süvítését hallotta. Aggodalmában már meg is feledkezett arról, hogy a csuromvizes ruhában gyönge teste egyfolytában remegett.

Karját összefonta a mellkasán, és úgy reszketett.

- Most mitévő legyek? – gondolkodott el magában, rápillantva az ágyon heverő ruhadarabokra, amelyeket a kapitány ott hagyott neki

Ha enged a férfi akaratának, akkor elkönyvelheti nyereségét, és örülhet, hogy végül behódolt. Viszont, ha nem veszi le magáról a hideg, vizes holmikat, biztosan megfázik, és talán bele is hal a kínok kínjával. Mert ugyan ki gondozna egy foglyot? Még az is megfordult a fejében, hogy talán élve a vízbe dobják, mielőtt kilehelné a lelkét, csak ne legyen tovább a terhükre. Fejében megállás nélkül követték egymást a gondolatok és a lehetőségek. Azzal viszont tisztában volt, hogy bármennyire is ódzkodik az ötlettől, saját érdekében a ruhájától minél hamarabb meg kell szabadulnia.

De csak nem fog egy ormótlan inget és egy férfinadrágot magára húzni… - Azt már nem.

Néhány lépést téve az ágy végében megpillantott egy hatalmas

faládát, melyet vaspántok tartottak össze. Talán ezekben talál valami hasznos holmit, amit magára húzhat, elvégre ez egy kalózhajó, és a saját szemével látta, hogy az Aqvarosaról áthozták az összes finom szövetet és ruhát, amit ott találtak. Megpróbálta kinyitni a ládát, de azt egy hatalmas lakat zárta le, így nem járt sikerrel.

Nem baj. Szétnézett, a falon lévő szekrényre nézett. Talán abban lesz valami. Odalépett és az ajtókat vadul tépte fel egymás után, de edényeken, kupákon és evőeszközökön kívül egyebet nem

talált. A lelkesedése hamar keserűségbe csapott át. – Átkozott kalóz! Miért pont az én hajómat kellett kifosztania?

Könnyei lassan potyogni kezdtek. Majd térdére rogyott, és a földön ülve sírdogálni kezdett. Legszívesebben ordított volna, ahogy a torkán kifér, de nem feledhette, amit az a nyomorult mondott neki: ha meghallják, hogy ott van, meg fogják ölni. Néhány percnyi gyengeség után erőt vett magán. Találnia kell valamit, bármit, ami reményt nyújthat számára. Felállt, és az asztalhoz lépett. A rengeteg papírhalmot nézte. Egymás után sorjában elkezdte átolvasni a dokumentumokat, de azoknak sem volt semmi jelentősége számára. Volt néhány térkép is, de sehogy sem tudott kiigazodni azokon. Dühében egy csapással a földre seperte az egészet, amik

szanaszét repültek, s beterítették a kabin padlóját.

- Hát, még sincs más választásom – dünnyögött, és lassú lépésekkel az ágyhoz sétált. Kezébe vette a fehér inget, és nézegette. – Nocsak, milyen finom az anyaga, és milyen előkelő csipke díszíti! – forgatta. Majd az orrához emelte, és beleszívott. – Az illata is jó, ahhoz képest, ki hordja – húzta félre a száját. – Hát legyen, felveszem ezt az istenverte göncöt. Az inget visszadobta az ágyra, és keservesen megszabadult a ruháitól. Igyekeznie kellett, nehogy közben valaki rányissa az ajtót, és meglássa a meztelen testét. Így gyorsan felvette az inget, ami majd csak a térdéig ért. Magára nézett, és elgondolkodott. – Ki a fene hord ekkora méretű ruhát?

Aztán a nadrágba is belebújt, ami igencsak nevetséges látványt nyújtott, mert majdnem a hónaljáig ért.

- Nem baj, itt úgysem látja senki – gondolta, és a ruháját

kiterítette az egyik szék karfájára, hogyha majd megszárad, visszaveszi. Leült, majd ismét pityeregni kezdett. Az éhség is kezdte mardosni a gyomrát, de egyelőre örült, hogy életben van. És ahhoz képest eléggé szép és tiszta helyen van. Vajon meddig fogják itt bezárva tartani? Abban biztos volt, hogy nem akarják megölni, mert azt már rég megtehették volna. Már csak azt szerette volna tudni, mi a szándékuk vele.

- Igaz, hogy a másik férfinak, akiről azóta megtudta, hogy

Thomasnak hívják, felkínált pénzt, és még sok minden mást, de hiába, ő is csak egy matróz lehet a többiek közül – könyvelte el

magában.

Az életéről a kapitány dönt. Ahogy elnézte, azt nem olyan fából

faragták, mint ezt a bizonyos Thomast. Ebben az esetben még az is teljesen mindegy, hogy mennyire szép ábrázata van, akkor is egy nyomorult gazember, és én a foglya vagyok. Sőt, nem is rejtette véka alá, hogy bármikor megöl, ha a helyzet úgy kívánja. Ó, hogy mennyire gyűlöli ezt az embert, aki elvette élete

szabadságát, és kifosztotta a vagyonából! Bárhogy is, ha valamilyen módon egyszer még egészségesen földet ér a lába, megesküszik, hogy bitófára juttatja ezt a hitvány kalózt az egész legénységével együtt. Hiszen ő már tudja, hogy néz ki. A hajóról is tud némi leírást adni, bár eddig csak néhány részletet látott belőle a sötétben. Akárhogyan is, megkeserüli még, hogy vele ezt tette.

Fejét a két karjára hajtotta, és kétségek között vergődve elszunyókált az asztalon.

Mégis kénytelen volt visszamenni hozzá, hogy valahogy információt csikarjon ki belőle arról, hogyan került arra a hajóra. Jól tudta, hogy nem lesz könnyű dolga.

A konyhában a szakács már a karján tartotta a jóféle étkekkel megpakolt tálcát, és már indult volna, hogy a parancsa ellenére a szobájába vigye. Szerencséjére épp időben találkozott vele, így átvette tőle.

Lassan haladt a hajó végében elhelyezkedő lakosztálya felé.

Túlságosan is lassan. Az a tudat, hogy mindjárt odaér, fölöttébb visszatartotta őt. Óvatosan lépkedett le a deszka lépcsőfokain, megállt az ajtó előtt, és hallgatózni kezdett, de egyetlen apró nesz sem szűrődött ki. Finoman elfordította a kulcsot a zárban, és óvatosan kinyitotta az ajtót. Kicsit nyugodtabb lett, amikor meglátta, hogy a lány az asztalra borulva alszik. Viszont cseppet sem örült, hogy az asztal tartalma beborította a padlót. Amerre csak nézett, a papírjai és térképei szanaszét dobálva hevertek.

Finom léptekkel beljebb lopózott, majd az asztal másik végére

tette a megpakolt tárcát. A lány olyan mélyen aludt, hogy észre sem vette, hogy ott járkál. Kényelmesen elhelyezkedett egy vele szemben lévő széken, és néhány falatot a szájába rakott, úgy nézte az ártatlannak tűnő teremtést. Annyira el volt foglalva a gondolattal, hogy milyen állapotban találja a lányt érkezésekor, észre sem vette, hogy már az ő ruhájába van átöltözve.

A látványtól száját mosolyra húzta. - Lám, hát mégis megjött az esze a makacs nőszemélynek!

Azután még pár harapást bekapott, és jóízűen csemegézett a jóféle ételből. Azon gondolkodott, hogy felkelti a nőt, de végül, hosszas tépelődés után arra jutott, hogy legalább amíg alszik, addig nem idegesíti a lármázásával. Nem volt hozzászokva efféle női hangulatingadozásokhoz, és egyáltalán nincs szüksége rá, hogy megint elkezdje. Túlságosan kimerült volt. Több mint huszonnégy órája nem pihent, és közben még egy csatát is megvívott. Vágyakozó tekintettel nézett az ágya felé, milyen jó is lenne most belefeküdni a puha selyemágyneműbe. De nem merte megkockáztatni, nehogy a nő felébredjen, és valamilyen eszeveszett ötlettől vezérelve az életére törjön. Így a széken, ülve szunyókált el.

Nem tudta, meddig aludhatott, de az éles fájdalom, ami álmából felverte, kimondhatatlanul erős volt. Szemét résnyire kinyitva, megpillantotta maga mellett állni a lányt egy ólomkupával a kezében,

melyet vadul szorongatott. Fejéhez kapva, ujjait nedves érzés járta át. Tenyerébe nézve gyorsan felpattant, amikor meglátta a vért ami a fején lévő sebből folyt és a bőréhez tapadt.

- Átkozott némber! - rontott neki a nőnek és egy durva mozdulattal karjánál fogva az ágyra repítette. – Hát ez a köszönet azért, hogy megkíméltem azt a nyomorult életét?! Hálátlan cafka! - törölgette a lecsorgó vért az arcáról. - Eddig kegyes voltam, de itt a vége, úgyhogy most vagy válaszol minden kérdésemre, amit felteszek magának, vagy kidobom a kabinból, és a vízbe fojtom. Higgye el, egy szemernyi lelkiismeret-furdalásom sem lesz emiatt.

Goromba tekintettel állt az ágy előtt, és a nőt figyelte. Az még mindig harciasan szorongatta a kupát, sőt őt méregette.

Erick a lány felé nyújtotta a kezét. – Adja ide azt a kupát, ne várja meg, míg erővel veszem el!

A lány azonban váratlan fordulatot véve, könnyekben tört ki, és a földhöz vágta harcias eszközét.

- Tessék, dobjon a vízbe, mire vár? – kezdett ismét kellemesnek nem mondható siránkozásába.

Ericket majd szétvetette a tehetetlen düh, hiszen nem tehetett kárt a nőben, mert mindenképp szüksége volt az információra, amit csak tőle tudhatott meg. Egyébként sem akarta őt bántani. Végül is csak egy ártatlan nő, aki valahogy felkerült arra az átkozott hajóra, ami épp az ő célpontja lett. Ha tudta volna, hogy egy fehércseléd is utazik a hajón, biztosan nem támadja volna meg. Talált volna más módot a vénember vagyonának megcsapolására. De most már nem tehetett egyebet. Valahogy el kell viselnie ezt a „problémát”, ami váratlanul az ölébe hullott Thomas gyöngeségének köszönhetően. Az ágytól eltávolodva a szemközti oldalon lévő szekrénynek vetette a hátát, és onnan kémlelte a nőt.

- Csupán néhány kérdés erejéig maradok. Ha a válasz, amit ad, kielégítő lesz, azonnal magára hagyom.

- Mondja, mi a fenét akar tőlem? – vonta kérdőre a lány, és az ágy szélére ülve megigazgatta kényelmetlen öltözékét. Haját, amely kecses vállát borította, egy laza mozdulattal megtekerte, és hátra dobta. Úgy bámult bele a kapitány szemébe.

A férfi zavarában megköszörülte a torkát, és a szemét a padlóra szegezte. Nem értette, miért tört rá ez az érzés. Ilyen még soha nem történt vele. Hiszen bármerre jár, rajongva vonzódnak

hozzá a nők. Néha már terhes számára ez a fajta viselkedés. Többnyire ő szokott az lenni, aki zavarba hoz egy hölgyet, nem pedig fordítva.

- Thomas azt mondta, hogy vagyont kínált neki, ha nem öli meg - kezdte mondandóját. – Igaz ez, halljam?

- Természetesen - erősítette meg a lány. – Az apám igen jó módú ember, bármennyit képes kifizetni annak, aki kimenti

lányát egy kalóz karmaiból.

Szándékosan fogalmazott így, hogy a férfit tovább dühítse.

- Az apja? Talán, ha megmondaná az apja becses nevét, könynyebb dolgunk lenne.

- Silwerman, az apámat Joseph Silwermannek hívják. És, tudja meg, dúsgazdag. Bármit képes értem megadni. De én nem hiszem, hogy maga ismeri. Hogyan is ismerhetné? Maga egy „kalóz” – hangsúlyozta – itt éli az életét ezen a nyomorult helyen.

- Joseph Silwerman… - ismételte a kapitány a nevet undorral az arcán. - Ön a lánya? – kérdezte, kezeit ökölbe szorítva.

- Igen, képzelje - húzta ki magát nagy büszkén a nő. – És ha sértetlenül hazavisz, biztosíthatom, hogy az apám busásan meghálálja magának.

- Most már csak azt árulja el nekem, hogy maga mit keresett az apja hajóján, és hol szállt fel rá?

- Kikérem magamnak! - nevetett fel hangosan a lány. - Uram, ön egy fatális tévedés áldozata. Maga az én hajómat támadta meg, nem pedig az apámét. Épp hazafelé tartottam Amerikából, mivel befejeztem ottani tanulmányaimat, és ez alkalomból ez a hajó volt az apám ajándéka, amit kizárólag nekem vásárolt és

értem küldött, hogy ezen utazhassak haza. Amit Ön nem átallott megtámadni, kifosztani, megölni az egész legénységemet, engem pedig bezárni ebbe az istenverte helyiségbe.

Ericket a víz is kiverte a hallottaktól. Alig tudta elnyomni a dühét ezért jobbnak látta, ha minél előbb elhagyja a kabint. Tett pár lépést az ajtó irányába, majd elgondolkodva visszafordult.

- A nevét! – vetett egy kurta pillantást a nőre.

- A nevem Olívia Silwerman.

- Rendben, Olívia. Az első adandó alkalommal partra teszem Önt. De addig is szedje össze a földre dobált térképeimet, és ott az ennivaló egyen. Biztosan nagyon megéhezett, mióta itt tartózkodik. Hátat fordítva a nőnek határozott lépésekkel kiviharzott a kabinjából, becsapva maga mögött az ajtót.

A fedélzetre érve Erick megkereste a fedélzetmestert, majd utasította, hogy forduljanak meg, és a szárazföld felé vegyék az irányt.

Ezután a hajókorláthoz sétált, és rákönyökölve kémlelte a látóhatárt. Thomas rögtön észrevette a gondterhelt férfit, és az is szemet szúrt neki, hogy még mindig ugyanazt a véres inget viseli, amelyet a tegnapi ütközet előtt vett fel. Amikor Erick lement a kabinjába, és hosszú idő múlva sem jött fel, Thomas utána nézett, hogy mi lehet az oka, ami oly sokáig lent tartja. Résnyire kinyitotta az ajtót, bekukucskált, és látta, hogy a lánnyal együtt mindketten az asztal két végén alszanak. Nem akarta zavarni, kérdésekkel fárasztani, mert ráfért a pihenés. De most, hogy a Piranja egy nagy fordulatot véve a szárazföld felé vette az irányt, rögtön megsejtette, hogy valami nincs rendben. Nem ez volt az úti céljuk. Legalábbis tegnap még más volt a terv. Továbbá a véres ing sem árulkodott semmi jóról. A kapitány nem szokott szennyes ruhában járni. Ki nem állhatta a mocskot, és ezt szigorúan megkövetelte az embereitől is, hogy példáját követve, a lehetőségekhez mérten, tartsák magukat tisztán. Annyira betegesen ragaszkodott ehhez a hóbortjához, hogy nem átallott a hajóra két embert csak azért leszerződtetni, hogy azok a mindennapi szennyes mosásával töltsék az időt. Így nagyobb volt az esélye annak is, hogy megkímélje az emberek életét sok betegségtől, amelyeket a kosz vonzott. Leszaladt a kabinjába, s visszatérve onnan, egy tiszta inggel a kezében a barátja felé lépkedett.

- Ezt neked hoztam - nyújtotta át a tiszta ruhadarabot - vedd fel! És ezután? Hogyan tovább?

- Mit akarsz hallani? – vette át Erick az inget, és miután a földre dobta a koszos holmit, amit lefordított magáról, gyorsan a fejébe húzta a másikat, amit Thomastól kapott.

- Miért fordultunk meg? Mit szándékozol tenni?

Erick hezitált egy ideig, majd közölte Thomassal: „Sokat gondolkodtam, és arra az elhatározásra jutottam, hogy a nőt az első adandó alkalommal partra teszem.”

- De hát ez kész őrültség! – botránkozott meg Thomas a barátja döntésén. – Az lesz az első dolga, hogy a hatóság kezére ad minket. Már megbocsáss, tudom, hogy te vagy a kapitány, ezért

minden döntés a te kezedben van, és én nem kérdőjelezhetem meg. De ezt semmiképpen nem tartom jó ötletnek. Ez tiszta őrültség. A vesztünkbe rohanunk.

- Igen, így van - folytatta Erick nyugodt hangon. – De talán erre akkor is gondolhattál volna, amikor idehoztad a nőt. Mégis mire számítottál? Hogy majd szépen lesétál a hajónkról, hazamegy és elfelejti mindazt, a tengeren történt vele? Viszont ennél jobb nem jutott az eszembe, és nem akarok vele sokáig bajlódni. Az átkozott nőszemély nem átallott fejbe vágni egy kupával, amíg aludtam. Már az is kész csoda, hogy egyáltalán élek és ha nem te hoztad volna ide, isten a tanúm, már rég a tengerbe dobtam volna.

Thomas mosolyra húzta a száját. - Fejbe vágott? Egy kupával?

- Úgy bizony, és ha fel nem ébredek, valószínűleg addig ismételgette volna az ütést, míg ki nem leheltem volna magamból az utolsó szuszt is.

- Én meg már kezdtem azt hinni, hogy ti ott ketten összemelegedtetek – nevetett jóízűen. – Amíg szunyókáltál, lent jártam. De ahogy benyitottam, olyan kellemesen elvoltatok egymás társaságában, hogy már azt gondoltam, békét kötöttetek. Főként, mivel a húsos tárca jócskán megdézsmálva is az asztal közepén állt.

- Menj a fenébe a vicceiddel! - csattant fel Erick. - Talán elment az eszed? Csak nem fogom összeszűrni a levet az ellenségem lányával?

- Na, várjunk csak, barátocskám, mit értesz azalatt, hogy az ellenséged lánya? No és melyik a sok közül?

- Néha azon gondolkodom, hogy agyonüsselek, vagy inkább fellógassalak. - A kapitány Thomasra nézve csóválta a fejét. – Akár hiszed, akár nem, az a nő ott lent az én kabinomban,

Olívia Silwerman, annak a nyomorult vén kéjenc Silwermannak az egyetlen lánya. S míg én azon munkálkodom, hogy tönkretegyem a vén gazembert, láss csodát, te ide hozod a lányát.

Thomas a meglepetéstől szólni sem tudott. Két kezével vadul

beletúrt göndör fürtjeibe, majd egy nagy levegőt vett. - Az isten verje meg… – nézett aggódó tekintettel – hát honnan tudhattam volna? Arról hallottam, hogy van egy gyermeke, de igazából sosem

érdekelt, hogy fiú-e vagy lány.

- Most már ne marcangold magad! Megvan még az a híres lista?

- Persze, még nem dobtam el! – benyúlt a nadrágja zsebébe, és átnyújtotta Ericknek az ázott papírost.

- Már azért is fellógathatnálak, amiért bizonyítékot őrizgetsz - vette kezébe az irományt, és mohón böngészni kezdte, vajon mi lehet az, amit eddig nem vettek számításba. Legalább tízszer végignézték elejétől a végéig. Minden stimmelt, csupán egy dolog hibádzott, amire Erick csak most jött rá. - Nézd! – bökött az ujjával a névsorra, amelynek a tetején az első sorban a hajó tulajdonosa szerepelt. - Silwerman - suttogta - csakhogy ez nem a vén lókötő, hanem a lánya - világosodott meg az elméje. – Hiszen még dicsekedett is vele, hogy az övé volt a hajó. Állítása szerint az apja vette neki, és ami a legnevetségesebb, hogy azt hiszi, dúsgazdag. Ez csak két dolgot jelenthet: a nő még nem tudja, hogy az apja teljesen tönkrement, vagy hazudik. Viszont ez a mi helyzetünkön semmit sem változtat.

- Akkor most mit tegyünk?

- Ahogy korábban is mondtam neked, partra teszem. Ezért fordultam a szárazföld felé. Estére, Isten segedelmével, már megközelítjük a látóhatáron Anglia partjait. Addig menj, pihend ki magad, és éjfélre rendelj őrségváltást a kormánynál. Viszont nagyon ügyelj arra, hogy a mi embereink közül küldj ki valakit. Az újonnan szerződöttekben egy cseppet sem bízom - utasította Thomast. - Ugyanis te leszel az, aki a partra viszi majd. A többit majd megtudod, ha eljön az ideje. A férfi egy cseppet sem örült a kapitány döntésének, de tehetetlen volt. jobb ötlet nem jutott az eszébe, viszont Ericknek igaza van abban, hogy a nőt valahol ki kell tenni, mielőtt lázadás tör ki. Ráadásul még meg is kísérelte agyonverni a barátját. És még a zsákmányolt árutól is meg kell szabadulniuk. Kétségek közt vergődve indult a szállására. Bár soha nem látta volna meg azt a nőt, mert csak bajt hozott magára és a barátjára is.

Erick a főárboc alatt lévő összetekert kötélcsomóra fektette megfáradt tagjait. Vastag, méregzöld kabátját magára terítve gondolta, úgy szunyókál egy keveset. Nem választott kényelmesebb fekvőhelyet, nehogy átaludja az éjszakát, s a nő véletlenül ott maradjon. Egyéb sem hiányozna, egy napot is alig bírt ki, mióta a sors oda

sodorta. Egyébként is, onnan pont szemmel tudta tartani a kabinjába vezető lépcsőlejárót arra az esetre, hogyha valakinek eszébe jutna lemenni a szállására

Ez idő alatt Olívia halálra unta magát a kapitány kabinjában. A színezett ablakhoz botorkált, és megpróbált kinézni, de csupán annyit tudott kikövetkeztetni, hogy már biztosan leszállt az este, vagy talán éjszaka van, mert teljes sötétség borult a lakosztályára. Szinte semmit sem látott, csupán a hold sugara világította meg az üveget, amelyből némi fény szűrődött be. Úgy emlékezett, mintha lett volna egy gyertya az asztalon, mielőtt a földre söpörte a papírokkal együtt. - Hogy a fene vinné el ezt az átkozott helyzetet! – morogta. - Most még a gyertyát is meg kell keresnie, ha nem akar egész éjszaka a vaksötétben tapogatózni. Sőt, még a papírokat sem szedte össze, pedig a kapitány kifejezetten utasította erre, mielőtt magára hagyta. – „Én konok.” – gondolta a padlót bámulva, ezt már akkor is megtehettem volna, amikor még világos volt. Az igazság pedig az, hogy kár lenne tovább dühíteni férfit, amikor megígérte nekem, hogy partra tesz. Viszont ki tudja, hány nap múlva lesz? Addig csak félre kell tennie azt a fene nagy büszkeségét, bármennyire is ragaszkodik hozzá. Be kell látnia, hogy itt az ő szava semmit sem számít. Letérdelt a nyikorgó deszkára, és elkezdte összeszedni a térképeket és a dokumentumokat, amelyek előtte az asztalon feküdtek. Kemény volt a padló, nem volt ahhoz szokva, hogy ilyen helyeken térdepeljen. Ehelyett a kényelmes, bársonyborítású, bélelt kanapék és fotelek jelentették számára a kényelmet. A lába is sajgott. Törte a keményfa, de nem volt választása, maga kereste a bajt. Otthon bezzeg nem kellett ilyesmivel foglalkoznia, a cselédek körbe zsongták, és kielégítették minden kívánságát.

Lassan összeszedegette a papírhalmazt, de gyertya után hiába kutatott, sehol sem talált. Már áttapogatta az egész kabint, de mindhiába. A sötétben kell ülnie, vagy jobb esetben aludnia, ha tud. Álom viszont sehogy sem akart jönni a szemére.

- És ha álmomban megtámad valaki? – töprengett. – Még az is előfordulhat, hogy a kalóz mégis visszajön, és megpróbálja magáévá tenni. Bár eddig semmi jel nem mutatott arra, hogy akarná,

azért sosem lehet tudni, hisz az egy hitvány gazember, egy gyilkos. A szava semmit sem ér. Vagy mégis? – őrlődött magában. „Hihetetlen, hogy ez velem történik” – ült a földön, lábait két karjával átkarolva. És hogy még tetézze az így is meglévő problémáját, rátört egy kellemetlen érzés, amelyet már alig tudott elviselni. - Már csak ez hiányzott, mindjárt összepisilem magam. Jó ég, most mitévő legyek! Itt nem láttam sehol éjjeliedényt, vagy ahhoz hasonlót, amibe elvégezhetném a dolgom, ráadásul be vagyok ide zárva, hogy még ki se tudjak menni. Akkor most mit tegyek? Csak nem fogok a földre pisilni. Bár, ha nem találok valami megoldást, a nadrágba fogom engedni. Meg is érdemelné a nyomorult féreg, hogy összepiszkítsam a nyamvadt rongyát.

A ruhája kiterítve lógott egy karnyújtásnyira a szék karján. Megmarkolta a nehéz selymet, de az alsószoknyája még nem száradt meg. Így továbbra is kénytelen lesz a kapitány ruháját viselni, ami nagyon kellemetlen volt számára. A hatalmas ruhadarabok sehol sem illeszkedtek a testéhez; az ing is, és a nadrág is nevetségesen lógott rajta.

Feltápászkodott, és az ágyhoz lépkedett. Ráült a finom selyem ágynemű szélére, felhúzta a lábát, és az oldalára fordulva nyugovóra tért. Így pihent néhány percig, de nem tudott elaludni.

A félhomályban pásztázta a szemével a helyiséget. Mivel nem hallott semmi neszt, felült, és az ajtóhoz osonva hallgatózni kezdett. Úgy rémlett neki, hogy amikor a kapitány kiment, nem hallotta a zár kattanását. Vagy csak képzelődik a szorult helyzetében? Egy próbát megér. Mit veszíthet? Egy finom mozdulattal lassan lenyomta a kilincset. A szája is tátva maradt meglepetésében, mert az ajtó kinyílt.

- Akkor csak jól emlékeztem – nyugtázta magában. – De most mit tegyek? A férfi szerint nem mutatkozhatok a fedélzeten, sőt meg is fenyegetett engem.

Csak állt és gondolkodott. Mivel így alakult ki kell mennie, ha másért nem, akkor legalább addig amíg, valahonnan egy edényt nem talál, amiben elvégezheti a dolgát. Hogy senki ne ismerje fel, egy rögtönzött ötlettől vezérelve az ágyhoz lépett, magára húzta a lepedőt, amelybe beleburkolózott.

- Hamar megjárom – gondolta – ha nem lát meg senki, akkor a kapitány sem fog megróni a tettemért, és visszatérve nyugodtan nyugovóra térhetek.

Az ajtót résnyire kinyitotta, hogy a fejét kidughassa rajta.

Kikukucskálva hallgatózott, szemét a fedélzetre vezető lépcsőre szegezte. Csak a lágy szellő susogása és az árbóc nyikorgása törte meg néha az éjszaka csendjét.

„Biztosan mindenki alszik már” – suttogta magában.

Lassan, lopakodva elindult a lépcső teteje felé. Amint elérte a fedélzetet, óvatosan fellépett, és szemlélte a nyikorgó hajótestet. Így állt egy helyben egy darabig, de senkit nem látott.

- Jól gondoltam, a gazemberek már alszanak. Most már csak keresnem kell egy helyet, ahol nyugodtan könnyíthetek magamon, és már jöhetek is vissza – tervezte el a dolgot. – Legalább most alkalmam adódik rá, hogy jobban szemügyre vegyem a fedélzetet, hogy ha partra kerülök, és feljelentést teszek, leírást tudjak róla adni.

Lassú léptekkel indult meg, de a járás elég nehézkesnek bizonyult, mivel minduntalan rálépett a nadrág hosszú szárára és a lepedő aljára. Két kezével szorosan fogta össze az anyagot, nehogy valaki az arcát meglátva felismerje, hogy nem közéjük tartozik.

Erick az oldalára fordulva szunyókált, a fejére húzva kabátját. Csak egy apró részt hagyott szabadon, hogy a kabinjába vezető lépcsőlejárót beláthassa, amikor álmából megébredve résnyire nyitotta fáradt szemeit. A látványtól a víz is kiverte. Valamelyik istenverte alak itt kószál a fedélzeten, akit biztosan gaz szándék vezérli, mert testét elfedve álcázva settenkedik a kabinja környékén.

Óvatos mozdulattal a nadrágja derekába dugott tőrért nyúlt.

- Gyere csak, te átkozott! – suttogta. – Legalább most kiderül, ki dézsmálja éjszakánként a konyhára kiosztott adagokból a porciót.

A tőrét szúrásra készítette a kabátja alatt.

- Nem tudhatom – gondolta. Hátha még védekeznie is kell.

Már egy ideje figyelte az éjszakai portyázót, de az semmi lényegesnek tűnő dolgot nem tett, csak összevissza bolyongott a fedélzeten. Erick nem tudta elképzelni, hogy mi dolga

lehet az illetőnek, mert elkerülte az ő kabinja bejáratát is, de a konyhába sem ment be. Mindenesetre éberen figyelt, és egy percre sem vette le a szemét a jövő-menő emberről.

Olívia lassú léptekkel haladt a hajó belseje felé, fejét ide-oda kapkodta, hogy minél több részletet meg tudjon nézni és megjegyezni a hírhedt kalózhajóról, ahonnan most egyedül neki megadatik, hogy élve lekerüljön róla, s leírást tudjon a hatóságoknak adni. Amikor a vérengzés után Thomas ide hozta, fel sem tűnt neki, hogy a hajó mennyire hatalmas és masszív, sőt egyes részei feltűnően szépen voltak megmunkálva. Igaz, amikor odakerült, csak néhány percet töltött a fedélzeten, így ez a rövid idő pedig nem volt alkalmas arra, hogy jobban szemügyre tudja venni a részleteket.

A vitorlák dagadtak az enyhén lengedező szélben, és az éjszaka sem volt kellemesnek mondható. Tiszta volt a levegő, az eget milliónyi csillag borította. Magáról megfeledkezve bámészkodott, majd oldalra tekintve a távolba, mintha valami fényt látott volna meg.

- Nyilván csak képzelődök – motyogta magában. – Hiszen a nyílt tengeren vagyunk, ugyan mi világítana itt az éjszaka közepén? Az meg sem fordult a fejében, hogy miközben ő a kabinban tartózkodott a kapitány utasítására, a Piranja a szárazföld felé vette az irányt. A távolból egy mogorva hang ütötte meg a fülét.

- Gus, te vagy az? – kurjantotta a férfi.

A nő nem szólt, nem is tudta, honnan hallatszott a kiáltás, de megrémülve szaporábban kezdett lépkedni apró, mezítelen lábaival. Már majdnem futásnak eredt, amikor megpillantotta a hajókormánynál álló, tagbaszakadt embert, aki éppen őt figyelte. Ám a nagy sietségben nem vette észre az útjába kerülő csizmát, amelyben akkorát vágódott, mint egy zsák.

Erick ledobta magáról a kabátját, s egy szempillantás alatt felugorva a tőre hegyét a lepedőbe nyomta, lábával ránehézkedve a földön fekvő testre.

- Meg se mozdulj, kutya, vagy menten megdöglesz! – suttogta, nehogy fellármázza az alvó matrózokat. – Hadd halljam, ki vagy, és mit keresel itt elfedett képpel? – kérdezte a lába alatt heverő személyt.

Olívia vékony, csengő hangon szólalt meg: - Ha azzal a marha nagy testével lemászik rólam, akkor az okát is elmondom, hogy mit keresek.

Erick menten leugrott a nőről, és a tőrét amit eddig szorongatott, a hajópadlóra dobta. - Maga? Mi az istent keres maga itt, éjnek évadján? Megmagyarázná, hogyan tudott kijönni a kabinomból? Majd a frászt hozta rám. Hallja, csak a szerencséjének köszönheti, hogy nem döftem át a testét. Bár ha belegondolok, nem lett volna nagy kár önért, végül is csak viszonoztam volna a kedvességét, amit a szállásomon, mert megtenni velem. - nézett meredten a nőre, aki lassan elkezdett feltápászkodni, lehajítva magáról a

lepedőt.

-Természetesen uram - puffogott a nő, félelmében feldúlt arcot vágva – hát persze, hogy meg tudom magyarázni!

- Nem megmondtam magának idióta nőszemély, hogy itt nem mutatkozhat? – rázta a nőt két vállánál fogva. – Mégis hogy merészeli megszegni a parancsomat?

Olíviának nagyon fájt, ahogy a hatalmas tenyér erőteljesen markolta gyenge testét. - Engedj el, te átkozott, bitófára való! – kiáltotta el magát gondolkodás nélkül.

Erick levette a kezét a nőről, aki megtántorodva hátrált meg.

- Maga egy átok! Egy csapás! – hangoztatta a férfi, mélyen a kék szemekbe nézve. - Mégis mit remél? Maga… maga… halott ember… - hajolt a nő felé eltorzult ábrázattal, aki hirtelen arcon csapta.

A váratlanul ütéstől a férfi megdermedve nézett.

- Talán megvárhattad volna te elvetemült kalóz, hogy elmondjam az okát, amiért a fedélzetre jöttem! - tombolt a nő. – Csak neked köszönhetem, te senkiházi, hogy itt vagyok! Te pedig magadnak, mert nem volt annyi eszed, hogy rám zárd az ajtót. És ha már itt tartunk - folytatta – bárki bejöhetett volna hozzám az éjjel, leteperhetett volna, és te észre sem vetted volna, mert aludtál, vagy az isten tudja, hogy mit csináltál. Bár kétlem, hogy ebben a göncben, amit rám húztál – nézett magára –, bárki is megóhajtaná a társaságomat. Nevetség tárgya vagyok – hisztériázott.

Erick, látva a nő bátorságát és kitartását, cinkos mosolyra húzta száját. - Nocsak, már olyan meghitt viszonyban vagyunk, hogy tegeződünk is? Akkor meg kell mondjam, drágám, istenien áll rajtad a nadrágom, és az ingem is! – gúnyolódott. – Viszont még mindig nem árultad el, miért jöttél fel, pedig figyelmeztettelek, hogy nem tudlak megvédeni, ha meglátnak! Azon is problémázol, hogy itt alszom. Talán a társaságomra vágysz? Nem gondoltam volna az utolsó találkozásunkkor, hogy ennyire hiányzom neked. Hogy merészeled „te” rám kiabálni a saját hajómon, ha lefekszem? Életemben nem láttam még ilyen őrült nőszemélyt, mint te vagy. Meg kell, hogy mondjam, még egy napja sincs, hogy a hajómon tartózkodsz, bármi is legyen az oka, de máris teljesen az őrületbe kergettél a kibírhatatlan viselkedéseddel. És képzeld, egész éjjel azt a rohadt lejárót figyelem, nehogy valaki rád rontson és kárt tegyen benned, pedig a védelmemet meg sem

érdemled, miután megpróbáltál agyonverni. Tehát, ha kihisztizted magad, akkor fordulj meg, és takarodj vissza a kabinba, amíg szépen mondom!

Olívia megszeppenve állt a férfi előtt. – Már megint megfeledkeztem a helyzetemről – gondolta. – Ha így folytatom, előbb-utóbb az lesz a vége, hogy tényleg megöl ez a gazember. Most sem sok híja volt.

Szégyenében lesütötte a fejét, és csendesen motyogni kezdte: „Nem mehetek vissza, mert… „

Ericknek nő miatt még sosem fájt a feje, de ez itt egy valóságos boszorkány. - Mert mi? – meg sem várta, hogy Olívia befejezze a mondandóját. Megkapta a vállán az inget, és egy lendülettel a kabinja felé fordítva az apró testet, tolni kezdte maga előtt. – Most pedig arra, befelé! Elegem van magából!

Olívia kitámasztotta a lábát maga előtt, és a hátát a férfinek támasztotta, hogy az ne tudja tovább tolni a lépcső felé.

- Mindjárt össze pisilem magam! - jelentette ki.

A férfi azt hitte, rosszul hall. - Mit csinál?

- Mondom, mindjárt összepisilem magam, hallja! – rikácsolt. – Ezért jöttem ki abból az átkozott kabinból, és ha nem tesz valamit, bele fogom engedni a nadrágjába!

Erick egy lépést tett hátra, és úgy nézte a nőt, aki majd elsüllyedt a szégyentől.

- Te jó ég! - gondolkodott el magában, hiszen teljesen megfeledkezett arról, hogy bevigyen egy éjjeliedényt a szerencsétlen nőnek. Csoda, hogy eddig kibírta.

A dolog fölöttébb bosszantotta, de egyúttal nevetségesnek is találta a kialakult helyzetet, ezért mosolyra húzta az ajkát.

- Ahelyett, hogy a kupával hadakozott, amikor lent voltam, jobb lett volna, ha megemlíti, mik a szükségletei, hölgyem.

- Mondhatom, nagyon vicces, uram… Akkor még nem kellett…

- Rendben - köszörülte meg a torkát a férfi, fejét forgatva, hamarjában körülnézett. – Nézzük csak, mit tehetek önért, kisasszony, bár bevallom, maga az első nő, aki a hajómon időzik, így nem voltam rá felkészülve, hogy efféle használati eszközöket is beszerezzek az utazásaimhoz. Maradjon itt, a konyhában keresek valamit, amiben elvégezheti a dolgát!

- Azt már nem! – tiltakozott Olívia. – Egy percet sem maradok itt

egyedül, inkább magával tartok.

- Hát, legyen - hagyta jóvá a döntést a kapitány. – Milyen istenverte bolondos nő maga! Akkor nem félt, amikor itt kószált egy lepedőbe burkolózva? – kérdezte, ahogy szorosan egymás mellett lépkedtek.

- Képzelje, nem! Ugyan ki ismert volna fel, hiszen az arcom el volt takarva.

- Az már igaz! - nevetett a férfi jóízűen. – Ön szerint hány, kísértetnek tűnő fehér lepedő szaladgál éjjelente itt a fedélzeten? Most is csak az volt a szerencséje, hogy belém botlott, nem pedig másba. Nyugodt lehet, hölgyem, egy kótyagos tengerész szemében ön kísértetnek tűnt volna, és félelmében biztosan lepuffantotta volna azonnal.

- Nyomorult kalózbanda – suttogta a nő.

Heves szócsatározásuk közben elérték a konyha bejáratát. Belépve a kapitány meglátott egy üres vödröt, ami az asztal alatt állt. Lehajolt érte, és a nőnek nyújtotta.

- Ez minden, amit fel tudok ajánlani. Végezze el a dolgát benne.

- Egy vödör? – nézett Olívia undorral az arcán. – Csak nem

képzeli…

- Nos, drágám, jobban teszi, ha elkezdi használni, mert ennél jobbat nem tudok önnek felajánlani.

- Hát… jól van. A fene vinné el magát! – vette el a nő a nem éppen kényelmesnek alkalmatosságot.

A férfi azonban nem indult el, csak mozdulatlanul állt mellette.

- Nézni akarja, vagy mi? – zúgolódott a nő keresztbe tett lábbal. – Én úgy nem tudom csinálni…

- Nem, dehogy - kapott észbe Erick. – Kint megvárom, nyugodtan végezze el a dolgát.

Olívia, miután könnyített magán, elindult a kijárat felé. Már majdnem kilépett az ajtón, amikor meglátta a távolban a várakozó férfit. Visszább húzódva megállt, és onnan figyelte a kapitányt, aki széttett lábakkal mereven figyelte az eget, rá várakozva. Hosszú, fekete haját a lenge szél minduntalan a makulátlan arcába fújta, de ő, nem törődve vele nézelődött tovább. Ilyennek még soha nem látta. Ott állt előtte elmélázva, néhány méterre, és most volt alkalma jobban szemügyre venni. A férfi hatalmas volt hozzá képest, és rendkívül izmos testfelépítésű. Igaz, azt már a kabinban is

észrevette, és így a távolból, ha lehetett, még vonzóbbnak találta. Finom fehér inge megnyílt a mellkasán, szűk barna nadrágja erősen feszült izmos combjain. Emberfia meg nem mondta volna róla, hogy ez a vonzó férfi nem hétköznapi ember, hanem egy átkozott kalóz.

Az sem értette, hogy milyen szándék vezérelte akkor, amikor kupát ragadva az életére tört. Hiszen a férfi már számtalanszor tanújelét adta annak, hogy nem áll szándékában őt bántani. Ezzel ellentétben ő mindig addig provokálja idegesítő viselkedésével, amíg teljesen ki nem hozza a sodrából. – Biztosan csak a félelem teszi. Attól vagyok izgatott. – helyre tette magában a dolgot.

Erick már sokallta, hogy a nő miért nem jött még ki, ezért figyelmét a konyha bejáratára fordította. Ajkát egy kacér mosoly hagyta el, amikor meglátta Olíviát az ajtófélfának támaszkodni, ahogy ott áll, és őt bámulja. - Végzett? – indult a nő felé.

Olívia hamar észbe kapott, majd a férfi irányába indult.

A kapitány sem tudta levenni a szemét a bájos külsejű lányról. Hosszú, hullámos fürtjei palástként takarták be a kecses vállát. A mélykék szemek varázsában majdnem elvesztette az eszét, valahányszor csak belenézett, ami fölöttébb dühítette, mert nem szándékozott a nővel semmiféle kapcsolatot fenntartani. Sőt, épp ellenkezőleg. Alig várta, hogy megszabaduljon tőle, s végre nyugodtan az ágyába feküdhessen. Nőt kaphat bárhol és bármikor, nincs szüksége ilyen kibírhatatlan fehércseléd társaságára. Mellesleg, ha szeretné, akkor sem engedhetné meg magának, mivel az esküdt ellensége lánya, s ezáltal az ő ellensége is. Viszont még csak nem is tudja, hogy kinek a társaságában tölti a rákényszerített perceit.

- Menjünk! - szólt, majd karon fogta a lányt. – Elkísérem a szállására, feküdjön le és pihenjen, de ezúttal nem fogom elfelejteni magára csukni az ajtót – mondta, pedig jól tudta, hogy Olívia már nem fogja ott megérni a hajnalt, mert addigra csónakba teszi.

Amint rákattant a zár a nőszemélyre, a fedélzetre érve gondolkodóba esett. – Mégis mit művelek én? – küszködött kínjában. – De hiszen ez a nő most pont jól jönne neki a tervéhez, és ha eltenné láb alól, egy csapásra két legyet is ütne. Megszabadulna egy kínos társaságtól, és ráadásul nem is okozhatna attól nagyobb fájdalmat az apjának, ha a tudomására hozná, hogy ő ölte meg a lányát, ezzel leróva tartozását a családjáért. És mégis - rúgott egy nagyot az árbocba - mi a csoda ütött belém, hogy sehogy sem tudok

ártani ennek az elviselhetetlen fehérnépnek. Pedig esküt tettem, hogy az aprajától a nagyjáig elpusztítok mindenkit a famíliájából, aki miatt a családom oly szomorú véget ért. És most, hogy lehetőségem lenne rá, egyszerűen képtelen vagyok akár egy ujjal is hozzá érni.

Átkozta is magát gyengeségéért. Ilyen még nem fordult elő vele.

Erick megtörve, mélabúsan üldögélt az összetekert kötélhágcsón, ami korábban a fekhelye volt. Az emlékek és az elmúlt nap eseményei mélyen felzaklatták az alapvetően nyugodt természetű férfit. Eddig még sosem fordult elő vele, hogy portya után ilyen hitvány lelkiállapotba kerüljön. Máskor mindig együtt vigadott a legénységgel. Ilyenkor általában csapra vernek egy rumos hordót, s jól szórakozva, kalózmódon a részegségig isszák magukat. Azonban a tegnapi rajtacsapás végeredménye nem hozott semmi jót számára. Tudta és érezte, hogy hiába tüntetni el a nőt a hajójáról, már semmi sem lesz olyan, mint régen. Valami a mai napon véget ért.

Miközben magában elmélkedett, Thomas jelent meg a fedélzeten. Erőteljesen dörzsölgette álmos szemeit, s közben nagyokat ásított.

- Erick! – nézett aggódó szemekkel a barátjára – Jól vagy?

A férfi a hangra felkapta a fejét. Eddig nem is figyelt fel rá, hogy Thomas már egy ideje mellette áll, és őt nézi.

- Igen, persze, ne aggódj! Csupán kimerültem, ennyi az egész.

- Kimerültél? Te? – kérdezte Thomas meglepődve a válaszon. – Mióta szokott az én barátom kimerülni?

- Ah, cimbora, ne is mondd – panaszolta Erick megfáradt arccal.

- Az elmúlt nap, esküszöm, rosszabb volt, mintha a pokol tűzében égtem volna el.

- A nővel mi legyen? Lassan ránk virrad.

- Menj, engedd le az egyik csónakot. Addig én lemegyek, felébresztem, és a fedélzetre hozom. Viszont légy résen, ha ideértem vele, mert egy cseppet sem bízok abban a nőszemélyben. Sohasem lehet tudni, mikor mi jár abban a bolondos fejében. Viszont tudd, hogy egyedül fogjuk útnak indítani, s ha lesegítetted a létrán, igyekezz vissza.

Thomas nem kérdőjelezte meg a kapitány parancsát. A hajó végéhez sietett, hogy kioldja a csónakot tartó köteleket.

Erick a kabin felé vette az irányt. Lement a lépcsőn, kikulcsolta a zárat, majd szélesre tárta az ajtót. Lassan dugta be a fejét a kabinba, nehogy megint valamilyen balszerencse érje, a vendége jóvoltából.

Olívia az ágyban feküdt, és mélyen aludt. Ezt meglátva a férfi csendesen mellé sétált, és úgy nézte a békésen szuszogó, angyali teremtést. – Milyen csodálatos és békés, amikor alszik – gondolta!

A lány a hátán fekve szundikált. Vörös hajkoronája legyezőként terült szét a feje alatt lévő párnán. Ahogy a gyertya megvilágította a gyönyörű, gömbölyded arcot, telt ajkán, amely résnyire nyitva volt, megcsillant a fény. Legszívesebben megcsókolta volna, annyira vágyott az érintésére. Soha életében nem kívánt még így nőt, mint ezt az átkozott boszorkát itt az ágyában, aki ragyogó szemeivel megbabonázva az őrületbe kergette az elmúlt huszonnégy óra folyamán. Szinte már sajnálta önmagát, amiért az ellenségének kell lennie, pedig milyen boldoggá tehetné, ha nem annak az átkozott gyilkosnak a vére lenne.

- Olívia! – cirógatta a nő arcát, miközben szólítgatta. – Ébredjen!

A lány mozgolódni kezdett, és nagyokat ásítva kérdő tekintettel nézett a férfira. – Mi az? Mit akar?

- Keljen fel, induljunk, itt az ideje elhagyni a hajót.

- Hogyan? – értetlenkedett a nő. - Hogy érti ezt? Éjszaka van.

- Pontosan - erősítette meg Erick. – Épp ezért. Csak így tudom biztonságban csónakba rakni, hogy a legénységből senki ne lássa meg.

A lány felült az ágyon, és a szék irányába indult, ahol a ruhája kiterítve volt. - Rendben, megyek és átveszem a ruhámat.

- Nem, kedvesem, arra nem lesz szükség! – állította meg a férfi.

- Hogy érti ezt, kérem? – lázadt fel a nő. – Csak nem akar meztelenül elküldeni innen?

Erick mosolyra húzta a száját. – Nem, dehogy. Bár bevallom, szívesen látnám pucér testtel, de ennek ellenére az én ruhámban fog távozni.

- Azt már nem! – tiltakozott hevesen Olívia. - Mondja, maga megőrült? Képzelje el, ha valaki meglátna, amikor partot érek, ebben a nevetséges göncben!

- Sajnálom, hölgyem, ez kegyeden marad, és nem vagyok hajlandó újra vitát nyitni a döntésemről. – A férfi bosszúsan nézett a nőre, aki most is, mint mindig, megkérdőjelezi a parancsát, és hisztériás rohamba tört ki. - Mentségemre legyen mondva, képzelje el maga a helyzetet. Mit tennének magával, ha egy hajónyi tengerész felfedezné, amint a tengeren csónakázik? Egy finom, úri ruhába öltözött

nő, aki egyedül üldögél kísérő nélkül. Ellenben így csupán egy szerencsétlen ifjú legény látszatát fogja kelteni, és ezerszer nagyobb eséllyel fog biztonságosan földet ér.

- Miért lennék egyedül? Azt ígérte, hogy Thomas elkísér. Csak nem akar egyedül belerakni egy csónakba, és a nyílt tengerre kidobni az éjszaka közepén? Én abban reménykedtem, hogy tisztességesen fog a partra tenni engem. Gondolhattam volna, hogy a szava egy fabatkát sem ér.

- Gondoljon, amit akar, engem már egy csöppet sem érdekel! Csupán arra vágyom, hogy mielőbb megszabaduljak a társaságától. Sajnálattal látom, hogy nem veszi észre, én most is az ön érdekeit tartom szem előtt, és nem a sajátomat. Most pedig induljunk, ne vesztegesse tovább a drága időmet! Csak még annyit, míg el nem feledem - nyújtott át egy elnyúlt kötött sapkát: Tekerje fel a haját, és húzza rá a fejére.

A nő nem vitatkozott tovább. Látta, hogy semmire sem jut vele. Pedig a puszta gondolatától is irtózott, hogy magára hagyva fog ringatózni a tengeren. Elkapta Ercik kezéből a nyúzott ruhadarabot, laza mozdulattal, a fejébe húzta, miután feltekerte haját, majd elindult ki az ajtón, fel a fedélzet felé.

Thomas már ott várta őket a korlátnál. Ugyanott, ahol azelőtt felküzdötte magát. Ahogy közelebb értek, és meglátta a lányt a kapitány túlméretezett ruhájában, elkapta a nevetés.

Olívia méregtől tajtékzó arccal nézett a férfire. – Mi olyan nevetséges, mondja? Bár soha ne mentett volna meg… - nézett a kuncogó férfi szemeibe.

Thomas arcáról rögtön lefagyott a vigyor. – Sajnálom - mondta. – Én minden tőlem telhetőt megtettem önért.

- Igen tudom, és nagyra értékelem. Köszönöm, uram! – szólt a lány. – Nem is önre haragszom. És ha egyszer lehetőségem nyílik rá, meg is fogom hálálni, ahogy ígértem.

- Jól van - lépett a korláthoz a kapitány – ne húzzuk tovább az időt. Thomas, menj előre, és tartsd! Én segítek neki átjutni a korláton! – utasította barátját a férfi.

Majd kezét nyújtva a nő felé, felszólította: - Kapaszkodjon belém erősen, és tegye át a lábait a korláton!

Olívia úgy tett, ahogy a férfi kérte. Finom kis kezét a hatalmas tenyérbe illesztette, de ahelyett, hogy a korláthoz ment volna,

a kapitányhoz simult olyan közel, hogy alig kaptak levegőt egymás közelségétől. Amikor arcuk majdnem összeért, mélyen a férfi szemébe nézett.

- Uram - kezdte mondandóját, - jegyezze meg, amit most mondok magának! Ha valaha az életben, Isten segedelmével sikerül elérnem a szárazföldet, addig nem nyugszom, amíg bitóra nem juttatom galád tettéért, amit velem, a vagyonommal és az embereimmel művelt! Ön, uram, nem más, mint egy állat. Mióta ide tettem a lábam, mással sem fenyegetett, csak azzal, hogy megöl, és emellett folyamatosan trágár szavakkal illetett. Kár, hogy nem tette meg, amíg alkalma lett volna rá. Sajnálhatja. Mert Isten a tanúm, addig nem lesz egy perc nyugtom, amíg tudom, hogy az élők sorában van. Már láttam, hogy néz ki ön és a hajója. Várni fogom minden egyes nap, hogy befusson valamelyik kikötőbe, hogy törleszthessem az adósságomat.

Már ki akarta húzni a kezét Erick karjaiból, amikor az visszarántotta.

- Ha így gondolja, tegye meg. Jelentsen fel őrült nőszemély. Előre láttam, hogy ez lesz az első dolga. Épp ez az oka, hogy nem viszem a partig. Nem vagyok olyan bolond, mint amilyennek gondol, és nem fogok a maga kedvéért a vesztembe rohanni. Ám míg itt tartózkodott, igyekeztem minden kényelmét kielégíteni, és ha ez önnek nem jelent semmit, akkor maga sem ér egy fabatkát sem. Várni fogom a pillanatot, amikor majd újra találkozunk, és ismét a szemébe nézhetek. Megígérhetem önnek, kisasszony, hogy miattam még fog könnyet ejteni. – mondta, és száját a nő ajkához érintve finom csókot lehelt rá.

Olívia, magáról elfeledkezve mohón viszonozta a férfi érzéki, szenvedélyes csókját. Majd egy hirtelen mozdulattal kitépte magát a kapitány karjaiból, a korláthoz sietett és átmászott rajta.

Thomas ott várta, és míg le nem értek a ringatózó csónakig, szorosan tartotta erős karjaival. Miután a nő biztonságban elhelyezkedett, a férfi a kötél létrán kapaszkodva fél lábával elrúgta magától a kis ladikot, ami lassan távolodni kezdett a sötét vizeken. Visszaérve a fedélzetre, a barátjához lépett, aki mozdulatlanul állt, és le sem vette a szemét a távolodó kis csónakról, amelyet a part irányába sodort az áramlat.

- Miért küldted el egyedül? – kérdezte. - Oda fog veszni.

- Nem fog – mondta Erick határozottan –, mert túl konok, hogy odavesszen. Biztos vagyok benne, hogy pár óra múlva eléri a partot. Csupán néhány mérföldre lehetünk, és a sodrás kedvez neki. Éppen arrafelé viszi. Az is lehet, hogy valamelyik hajó felveszi. Mivel férfiruhában van, azt fogják hinni, hogy hajótörött, és menekülve igyekszik a szárazföld felé. Viszont semmiképp nem engedhettelek el vele, mert úgy van, ahogy gondoltam, magad is hallhattad a saját füleddel. Amint partot ér, fel fog adni minket.

Ha az emberek közül valakinek feltűnne, hogy hiányzik egy csónak, akkor mondd azt, hogy én voltam szolgálatban éjszaka, és valahogy elszabadult, mert rosszul volt rögzítve. Senki még csak sejteni sem nem fogja, hogy mi történt itt az éjszaka. Túl sokat vedeltek. Most már menj és feküdj vissza, reggelig a kormánynál maradok. El kell távolodnunk a parttól, amennyire csak lehet.

Ide s tova, már egy hónap is eltelt azóta, hogy Erick megszabadult a kellemetlen társaságától. Napjaik a megszokott módon folytatódtak, mindenki végezte a dolgát, csend volt és nyugalom.

A kapitány azonban már közel sem hasonlított a régi önmagához. Soha többé egy szóval sem tett említést arról a napról, mégis oly sokszor, magáról megfeledkezve nézett búsan és szótlanul a távolba.

A zsákmányolt holmik nagy részét eladták, amiből rengeteg hasznot húztak. A gabonát, a finom szöveteket, ékszereket és egyéb értékes tárgyakat pénzzé tették.

Jól megtömött zsebbel hajóztak a hazai vizek felé.

Már csak néhány mérföld volt hátra a célig, amikor Erick úgy gondolta, ideje gúnyát váltania. Lement a kabinjába, és felnyitotta a lakattal lezárt ládát. Egyszerű ingét és nadrágját elegáns úri viseletre cserélte.

Sötétedett, mire elérték a kikötőt. Azonban biztos volt benne, hogy a nő nem fog adósa maradni, ezért távcsövével a távolból figyelte a kikötőben portyázó katonákat. Miután nagy nehézségek árán sikerült a Piranját bevontatni a dokkba, fürkésző tekintetével a kormányzó díszes hintóját észrevette, ami egy eldugott helyen várakozott. Nyilvánvaló volt, hogy értesítették az érkezéséről, ezért bármilyen kellemetlen is lesz ez a találkozás, nem kerülheti el. Még le sem engedték a hajópadlót a kiszálláshoz, Sir Frewen ott állt szemben vele a rakparton, sétapálcáját szorongatva. A kapitány a fedélzetről üdvözölte az erősen kopaszodó, jól elhízott, alacsony, tohonya férfit. Kezét a magasba emelve intett a pénzéhes, lusta embernek, aki ezt lelkesen viszonozta, remélve, hogy a Piranja érkezése után zsebe ismét nehezebb lesz, néhány aranyérmével.

A kapitány, Anglia földjére lépve, komótos lépésekkel haladt fényűző, gazdagon díszített, térdig érő, fehér brokátkabátjában,

világosbarna, lábszárig érő nadrágjában, fehér harisnyájában és aranycsatos cipőjében.

- Méltóságos uram, isten hozta Angliába! – hízelkedett a férfi a szemmel láthatóan, a jómódú embernek, aki kezét nyújtva

üdvözölte.

- Kormányzó úr! – erőltetett egy hazug mosolyt az arcára Erick, tettetve, hogy mennyire örül a találkozásnak. – Mi szél fújta ide a kikötőbe ilyen kései órán? Talán az ágy vetette ki , vagy nem tud aludni? – viccelődött.

- Méltóságos gróf úr! - fondorlatoskodott a férfi – bocsásson meg, hogy hazatérése első perceiben zavarom, de egy igen kényes ügyről szeretnék önnel szót váltani. Na persze, nem mintha lenne valami alapja a dolognak, de tudja, uram, kötelességem kivizsgálni, ha egy személy bejelentést tesz.

Burrel gróf karjával átkarolta a kormányzó vállát, majd néhány lépéssel távolabb tessékelte a nyüzsgő tömegből.

- Persze, persze, megértem. Parancsoljon, miben állhatok a segítségére? – nézett a férfira kíváncsi szemekkel.

- Nem is tudom, hol kezdjem... – hezitált Sir Frewen. - Az a helyzet, hogy körülbelül egy hónapja, bejelentés nélkül megjelent nálam egy lány, holmi toprongyos öltözékben. Az inasom nem is akarta beengedni, mert látta, hogy az illető valami csatorna töltelék, vagy prostituált. De olyan patáliát csapott a bejárati ajtónál állva, hogy már csak a puszta kíváncsiságtól vezérelve is kidugtam a fejemet, hogy mi az Isten verése történik ott.

A kihallgatás során kiderült, hogy egy i jómódú család gyermeke. A lényeg, hogy ez a hölgy azt állította, kegyelmes uram, vagyis a kapitány… akarom mondani, a Piranja nevű hajó kapitánya, az az ön, uram, megtámadta a hajóját, lemészárolta a legénységét, őt pedig fogságba ejtette. A férfi ecsetelte a vádakat, amiket a nő felhozott ellene. - Természetesen tudjuk, hogy ez nem igaz, sőt, hát hogyan is lehetne ezt elképzelni, de a hölgy és az édesapja, aki a későbbiekben felkeresett, és addig erőszakoskodott, míg kénytelen voltam felvenni a vallomását, és vizsgálatot indítani. Ezért vagyok most itt, rákényszerülve, hogy ok nélkül zaklassam kegyelmedet, mivel a kisasszony nem átallotta az elmúlt hetekben napjait egyik kikötőből a másikig kocsikázva tölteni, naponta átfésülni a környéket az Ön vitorlására várva.

Burrel gróf megigazította a szemén lévő okuláréját, megdöbbenést színlelve a sétapálcájával a földre csapott. - Most mondja, hát hova fajult ez a világ! – Nézett felháborodva a kormányzóra.

- Jól mondja, uram, ez a vádaskodás fölöttébb dühítő, sőt, minden határon túlmegy! Természetesen megértem az ön álláspontját is,

ezért, ha szeretné, nyugodtan feljöhet a hajómra - ajánlotta föl - és nézzen körül. Állok rendelkezésére. Szólok a legénységnek, hogy ne kezdjék meg a kirakodást.

- Nem, nem… arra természetesen semmi szükség! Hát

hogyan is hinné ezt el valaki, amit ez a háborodott nő mond ?

Nem tudom, honnan sodródott ide, és azt sem, hogyan tud ilyen hazugságokat kitalálni. Ahogy elnéztem, szegény párát biztosan, valami nagy trauma érhette az életben, és még azt sem zártam ki, hogy a szerencsétlen elmeháborodott. Csak arra nem tudtam még rájönni, hogy miért épp Önt célozta meg a feljelentésével? Másrészt viszont olybá tűnt, hogy a hajó nevére tisztán emlékezett. Azt állította, hogy a csónakban ülve olvasta el, amely tragédiájának a helyszíne volt.

- Hmm… Ez az egész tényleg eléggé érdekfeszítő. – bólogatott a gróf elgondolkodva. - De hiszen a hajóm nevét bárki megláthatja, amikor hetekig itt horgonyoz a dokkban. Méretét tekintve is a legnagyobb vitorlás a többi között, ami még jobban felhívja magára a kíváncsi tekinteteket. Gondolom, volt alkalma látni, amikor itt a kikötőben bóklászott, s zavarodottságában ez jutott az eszébe. Arról nem is beszélve, mondjuk ki őszintén, hogy a vagyonomra és szerényen megsúgom, a személyemre is nagyon sok embernek, pláne nőknek, fáj a foga egy kitűnő party reményében. Ezek bármit képesek lennének megtenni, hogy valamilyen módon megkaparintsanak egy szeletet belőlem.

- Biztosan így történhetett - erősítette meg Sir Frewen a férfi szavait.

Nem akarta tovább húzni az időt. Azt remélte, hogy megtömött zsebbel hamarosan otthona felé veszi az irányt. Hazaérkezve kényelmes ágyába feküdve, kedvenc szajhája társaságában élvezi az éjszaka hátralévő részét.

A gróf, fejét forgatva türelmetlenül nézelődött a kikötőben, miközben a kormányzó buzgón ecsetelte tovább mondandóját. Talán a felét sem hallotta annak, amit a férfi mondott, annyira terhes volt már számára ez az értelmetlen eszmecsere. Nem is kellett sokáig várnia, mert a sikátorból kifordulva megpillantotta a hintóját, kedvenc kocsisával a bakon, aki érte jött, hogy hazavigye.

- Igazán nagyon sajnálom azt a szerencsétlen párát - mondta, együttérzését kifejezve. – Bár tehetnék érte valamit! Talán, ha meg tudná adni a címét, saját szememmel is meggyőződnék róla,

menyire súlyos az eset, s a támogatásommal sikerülne kigyógyítani e kellemetlen elmebajából.

- Az Isten fizesse meg a jóságát, méltóságos uram, ön annyira jó és körültekintő! – hálálkodott Sir Frewen, abban reménykedve, hogy a gróf közbenjárására végre megszabadul az idegesítő nőszemélytől, aki már egy hónapja minden áldott nap tiszteletét teszi nála, információ felől érdeklődve. - Nem is kell fáradnia emiatt - mondta –, hisz épp ott ül a hintómban az ifjú hölgy, és örömömre szolgál, hogy most rögtön be is mutathatom önnek, amennyiben szándékában áll rajta segíteni. – mutatott kezével a hintó felé a kormányzó.

A kapitány úgy érezte magát, mintha leforrázták volna. Nem gondolta volna, hogy ilyen hamar alkalma lesz újra szemtől szembe látni a nőt. A hatóságra fel volt készülve, de azt álmában sem remélte, hogy Olívia is ott lesz, rá várva, hogy ismét kitöltse rajta a dühét. Zavarában pislogott néhányat majd büszkén kihúzta magát, és rábólintott a férfi ajánlatára.

Sir Frewen kíséretében a sikátorban megbúvó hintóhoz baktatott. Azon a részen már nem voltak világító lámpások kihelyezve, így a sötétben szinte semmit sem látott.

A kormányzó előrelépett, kinyitotta a hintó ajtaját, és a fejét bedugva, megszólította az ifjú hölgyet, aki eddig hűségesen várt rá.

- Silwerman kisasszony, engedje meg, hogy bemutassam gróf Alexander Burrel-t, ha mondhatom így, a Piranja nevű árbocos tulajdonosát, Anglia leggálánsabb férfiját, akit van szerencsém személyesen is ismerni.

A kapitány pár méter távolságból figyelte, egy lámpás alatt várakozva, ahogy a kormányzó kezét a nő felé nyújtva kisegítette a hintóból. A lélegzete is elállt, amikor megpillantotta az eszméletlenül gyönyörű hölgyet.

Olívia egy mély dekoltázsú, elegáns, világoskék selyemruhát viselt, amely még jobban kiemelte karcsú alakját és a haja színét. A vörös hajzuhatag szépen megformált kontyban volt a fejére igazítva, apró fehér virágokkal ékesítve. Nyakában rövid gyöngysor lógott, lábára fekete topánkát húzott.

Alexander, mellkasára téve kezét mélyen meghajolt a hölgy előtt.

- Üdvözlöm, kisasszony! - köszöntötte illedelmesen a nőt, majd felegyenesedve egyenesen a mélykék szemeibe nézett.

- Én nem különben - válaszolta Olívia félvállról, amikor nagy

meglepetésére meglátta a piperkőc férfit. Csalódottságát nem tudta leplezni, amikor meghallotta e szavakat; nem az az ember állt előtte, akire számított. Lebiggyesztette a száját, és undorodva kezdte mustrálni a jól megtermett uraságot. Az, akire várt, a maga nemében egy talpig férfi volt. Ez pedig itt, flancos ruhájában, fehér rizsporos parókájában, arcát fehér púderrel szemét pedig egy okuláréval eltakarva, maga volt a nevetség tárgya. Viszolygott tőle, és ezt nem is rejtette véka alá.

- Uram, itt valami tévedés van! – szólította fel a kormányzót. – Én nem tudom, hogy ki ez az ember - vetett egy undok pillantást a férfi felé - de életemben nem láttam, és nem is vagyok rá kíváncsi. Engedje meg, hogy emlékeztessem, miért jöttünk ide. Tehát legyen kedves, vezessen ahhoz az átkozott hajóhoz, hogy a szemébe nézhessek annak a nyomorult kalóznak, aki tönkretette az életem. – utasította Sir Frewen.

A kapitány ajkát egy önelégült mosoly hagyta el, mikor szembesült azzal a ténnyel, hogy kitűnő álcájának köszönhetően a nő nem ismerte fel. És még jobban örült, hogy ellenszenvesnek is találja. Így biztosan nem fogja fürkészni az arcát, és nem keres majd benne ismerős arcvonásokat. Kapva az alkalmon, hogy saját szemével is megbizonyosodhasson arról, hogy Olívia nem éri el a célját bármennyire is elszánt, felajánlotta a társaságát, hogy a hajójára kíséri.

- Kisasszony! - nyújtotta a karját a nő felé. – Engedje meg, hogy felajánljam önnek a kíséretemet, ha már egyszer az én tulajdonomról van szó. Talán a segítségemmel jobban szemügyre veheti a hajóm minden részletét. Engedelmével, a kormányzó úr felvázolta szomorú történetének részleteit, és higgye el, nagyon sajnálom, ami magával történt. Ki hinné, mire vetemednek a gazemberek… - sajnálkozott. – Főként, ha arra gondolok, hogy kegyed egy gyönge, ártatlan teremtés, mégis milyen kellemetlen

incidensnek kellett, hogy a részese legyen.

Bár a nő nem kívánta a férfi társaságát, ennek ellenére elfogadta a kínálkozó ajánlatot.

- Köszönöm a segítségét, uram! - karolta meg a jó magasra nőtt férfit. – Ahogy mondja, és ha ez nem velem történne meg, talán el sem hinném! Sir Frewen kíséretében sietős léptekkel indultak a dokkban horgonyzó Piranja irányába.

Ahogy közeledtek, a nő arca egyre komorabbá vált. A hatalmas

hajó szomorú emlékképeket keltett szívében.

- Ígéretet tettem az átkozott gazembernek, hogy várni fogok rá – jelentette ki határozottan. – Most majd saját szemével is meggyőződhet róla, hogy mennyit ér Olivia Silwerman szava.

A grófot szüntelenül nevetés kerülgette az aprócska nő elszántságán.

- Ez a híres kalóz… hogy is hívják? – kérdezte alakoskodva. - Talán bántalmazta is Önt, kedvesem? – fordította fejét kérdő tekintettel a nő felé.

- Egy újjal sem nyúlt hozzám, amennyiben erre gondol - válaszolta –, de persze ez nem zárja ki a többi cselekedetét.

A kapitány elégedetten nyugtázta magában, hogy a kis hölgy nem próbálkozik hamis vádakkal illetni. Tehát ezek szerint valamivel több tisztesség szorult belé, mint a nyomorult apjába.

Mielőtt elindultak volna fölfelé a hajópadlón, Olívia hirtelen megállt, és elégedetten nézte, hogy végre célba ért, most pedig az Isten sem fogja megmenteni a nyomorult kalózt a bosszújától.

- Igen, ez az a hajó. - Fellépett a fedélzetre, és a szemével egy szempillantás alatt körbepásztázta.

- Biztos benne, kisasszony? – érdeklődött a kormányzó.

- Hát persze, hogy biztos vagyok. Miféle kérdés ez, kérem? – lázadt fel Olívia.

- Akkor talán mutathatna nekünk néhány ismerős dolgot vagy tárgyat, amelyet látni vélt.

Olívia megindult a fedélzet közepe felé, kezeivel vadul hadonászva. – Itt nem beszélhetünk konkrét tárgyakról, uram! - válaszolta ingerülten - Itt mindent láttam már, ami kézzel megfogható.

A kapitány, hogy kizökkentse a nőt a helyzetéből, előrelátóan a szállása felé irányította.

- Kisasszony, kérem, akkor talán tekintse meg a kapitányi szállást! – invitálta a férfi a hajó vége felé.

- Nem kell, hogy bemutassa nekem, merre találom, mert volt már részem helyet foglalni benne! – indult meg gyors léptekkel a nő a kabin felé. Miután leért a lépcsőn, szélesre tárta az ajtót, majd belépve Sir Frewen felé vetett egy pillantást, aki utána baktatott.

- Tessék, nézze meg uram! Ezen az ágyon feküdtem, ezen az asztalon, középen, egy étellel megrakott tál állt, amiből jól laktam

- mutogatott kezével egyik tárgyról a másikra térve. – De még

mielőtt enni kaptam, ez itt - simította meg az asztal tetejét - tele volt térképekkel, amiket én a földre söpörtem. Ezen a széken - tett egy lépést a padlóhoz rögzített szék felé, ujjaival finoman megbökve a karfát mondta – ezen volt a ruhám kiterítve, és abból a szekrényből - tett egy fordulatot, a falra rögzített dúsan faragott szekrény felé, ajtaját szélesre tárva - innen vettem ki a kupát - mutatott a polcra, ami most üresen állt -, amivel bevertem annak az átkozottnak a fejét.

Amíg Olívia a kabinban szaladgált egyik helyről a másikra, a gróf és Sir Frewen a háta mögött, egymásra nézve csóválták fejüket.

- Esetleg akadna olyan tárgy is, kisasszony, ami nem általános? Ha valami egyedi dolgot tudna mutatni. Bocsásson meg, de a kapitányi szállások a vitorlásokon szinte mind egyformán vannak kialakítva – jegyezte meg a kormányzó, bolondnak nézve a nőt.

- Hát persze! – nyílt nagyra a nő szeme a ládára tekintve. – Ez a láda az itt tartózkodásom alatt le volt zárva. Nyilván ebben tartja a gazember a zsákmányolt értékeit, ezért nem tudtam akkor belenézni, hiába próbáltam felnyitni a tetejét.

Alexander egy percet sem tétovázva a zsebébe nyúlt, és kivette a kulcsot. A ládához lépett, és egy mozdulattal megszabadította a lakattól, amely eddig zárva tartotta.

Ahogy a gróf hátralépett, Olivia heves mozdulatokkal kezdett turkálni a tartalmában. – Itt biztosan lesz valami értékes! – hadarta idegesen, kezével egymás után a padlóra dobálta a néhány egyszerű, hétköznapi ruhadarabot.

De hiába, lelkesedése semmitmondónak bizonyult, mert a helyiségben, melyet már előre makulátlanra takarították, így semmit sem talált, ami konkrétan azt igazolta volna, hogy ő ott tartózkodott. Nem voltak ott térképek, vagy semmiféle papírok, sem kupák. Egyetlen olyan tárgy sem volt, amelynek a részletes leírása bizonyította volna, hogy ő ott járt.

- Sajnálom, hölgyem - törte meg a csendet a kormányzó. – Ez sajnos kevés ahhoz, hogy Gróf Alexandert bármivel is megvádoljunk. Hiszen bútordarabok minden kabinban vannak. Nekünk valami kézzel fogható bizonyíték kell – mondta, sajnálkozó tekintettel.

- Ezt nem értem - nézett szét a helyiségben Olívia kétségbeesetten - csak kell lennie itt valami olyan dolognak, amivel bizonyítani lehet, hogy itt tartottak fogva. – nézett maga elé elgondolkodva.

A kapitány fölöttébb élvezte a helyzetet. Kezével eltakarva a száját, folyamatosan szórakozott.

- Sir Frewen! - szólt a kormányzóhoz. – Talán a kisasszony megtekinthetné a legénység tagjait, hátha felismer közülük valakit – javasolta, tudván, hogy a nőnek bizony egyiküket sem volt alkalma látni közülük Thomas kivételével, aki pedig már partra szállás előtti héten elhagyta a fedélzetet, az egyik éjszaka közepén, a szárazföld közelében, éppen úgy egy kis csónakban, ahogy Olíviát is elindították. Nehogy a nő a kikötőbe érve felismerje őt ezzel lebuktatva önmagukat.

- Ez valóban jó ötlet! - bólogatott a férfi, majd a nőhöz fordulva így szólt: - Kisasszony, a gróf úrnak igaza lehet. Menjünk fel a fedélzetre, és nézze meg saját szemével, hátha akad olyan ember, akiben ismerős vonásokat vél felfedezni.

Olívia mély csalódottságában Sir Frewen szavaira felkapta a fejét.

- Hát persze, uram, jut eszembe! - ecsetelte buzgón – Az a férfi, aki a fedélzetre hozott, ő is a legénységhez tartozik. A neve Thomas. Magas, fiatal, szőke férfi. Ahogy már önnek is elmeséltem. Ő volt az, aki megmentett a fulladástól, amikor elrejtőztem a süllyedő hajó rakterében a kalózok szeme elől, miközben elfoglalták az

Aqvarosat.

- Rendben, hölgyem, akkor talán induljunk! – sürgette a tohonya férfi.

Egymás után, szépen sorjában felsétáltak a fedélzetre, elhagyva a kapitány kabinját. A legénység tagjai összevissza álldogáltak, parancsra várva, hogy mikor kezdhetnek már hozzá a hajó tartalmának kirakodásához, majd a torkukat leöblítve a kikötői kocsmában, mindenki a maga útjára indulhasson.

Burrel gróf az egyik matrózhoz lépett, majd így szólt: – Fiam, állítsd sorba a többieket! Szólj mindenkinek, azoknak is, akik a hajófenékben tartózkodnak, hogy sebtiben jöjjenek a fedélzetre, hogy a kisasszony szemügyre vehesse őket!

Néhány perc várakozás után minden ember, aki a hajón dolgozott, a főárboc körül felsorakozott.

Olívia már távolról fejvesztetten nézte a gyülekező sereget, de szomorúan vette észre, hogy egy ember sem volt ismerős neki.

- Parancsoljon, hölgyem! - invitálta a gróf. - Jöjjön, jöjjön… lépjen közelebb! – nyújtotta karját a nő felé, hogy a matrózok irányába

tessékelje azt. – Szemlélje csak meg nyugodtan mindet egyesével, nem kell kapkodni! – mondta.

De Olívia nem mozdult. – Nem kell ahhoz közelebb mennem, innen is látom, hogy egy lelket sem láttam még közülük.

Sir Frewen, a kis hölgy mellett állva kihúzott egy zsebkendőt a zsebéből, és megtörölte izzadt homlokát.

- Nézze kisasszony, már ha meg nem sértem - kezdte mondandóját –, én ezt egyáltalán nem találom helyénvalónak. Az ön elmondása szerint egy teljes napot tartózkodott ezen a hajón. Azonban bárhova megyünk, ön semmilyen kézzelfogható bizonyítékot nem tud felmutatni arra, hogy maga valóban itt tartózkodott volna. Higgye el, én nagyon sajnálom magát, de ennek a vizsgálódásnak a folytatása részemről indokolatlannak tűnik. Ráadásul a méltóságos urat is feleslegesen tartjuk fel. Ezért kérem, ha nem tud előállni valami kézzelfogható magyarázattal, lezárom ezt az ügyet, és távozok.

Olívia a korláthoz lépett, ujjaival erősen megmarkolta azt, és a távolba, a sima víztükörre merengve nézett.

- Úgy tűnik, kormányzó úr, önnek van igaza – suttogta csöndesen a szavakat. – Nyilván csak a képzeletem játszott velem rút tréfát, és emiatt szenvedek lassan már egy hónapja. – Bocsásson meg, uram, ha feltartottam balgaságommal, ígérem, többet nem zavarom.

Sir Frewen, e szavakat hallva, mélyen meghajolt, megköszönte a gróf határtalan türelmét, indulásra készen állt.

- Kormányzó úr! – szólította meg Alexander Sir Frewent. Kezét a férfi felé nyújtotta, amelyben egy tarisznya aranytallér lógott. – Köszönöm a szíves együttműködését, amellyel feleslegesen fáradt!

A pénzéhes férfi gyorsan elkapta a neki járó tiszteletdíját, és a

kabátja belsejébe rejtette.

- Gróf úr! – bólintott elégedetten – Állok rendelkezésére.

Azzal sarkon fordult, s elhagyta a fedélzetet.

A kapitány intett a legénységnek, hogy kezdjék kirakodni a hajón szállított árut.

Lomha léptekkel a nő mögé került. Kezével finoman megérintette a vállát.

- Kisasszony! – szólította meg kedvesen. - Haza vihetem? Itt áll a hintóm a kikötőben.

Olívia szemét könny áztatta. Megfordult, és arra a férfire nézett, akinek a hangja olyan ismerősnek tűnt.

- Kedvesem, sír? – nézett Alexander a szomorú szemekbe.

- Amint látja - törölte le Olívia kezével a könnyeit. – De hát hol van az a nyomorult kalóz és a bandája, a társa, aki erre a gyönyörű hajóra hozott? Hova tűntek a tárgyak a kabinból? Hova lett az az éjszaka, és az a nap, amikor az a senkiházi kifosztott? Hol van az a pillanat, amikor a szívem egy darabja ottmaradt azon az átkozott tengeren? – zokogott keservesen.

- Óh, kedvesem, bár csak elhinné, mennyire fájlalom, hogy nem tudtam a segítségére lenni. Őszinte szívvel mondom, mérhetetlenül becsülöm kitartó büszkeségét és elszántságát, amellyel oly kitartóan küzd az ellen a hitvány érzés ellen, melyet megtorlásnak neveznek. Örömömre szolgálna, ha én lehetnék az a férfi, aki önt boldoggá téve, elfeledtetné minden bánatát, amely oly igazságtalanul érte.

A kapitány finoman átkarolta a reszkető nőt. Már szinte sajnálta, hogy nem mondhatja el neki, mennyire mardossa a lelkét, amiért akkor megtámadta, és azzal olyan nagy bánatot okozott neki. És azt, hogy azóta nem telik el úgy nap, hogy ne jutna az eszébe.

Olívia erőt véve magán eltolta magától a férfit, akit egy cseppet sem kedvelt.

- Ne aggódjon, uram! - mondta kevélyen. - Nem önnek kell megoldást találnia a problémámra. Eddig is jól elboldogultam a világban támogatás nélkül, ezután is el fogok. Köszönöm a kedvességét, de nincs rá szükségem. Megszálltam a fogadóban, ma este már nem szeretnék útnak indulni. És egyelőre még nem áll szándékomban hazautazni. Azt terveztem, hogy a nénikémnél töltök pár napot Londonban - bocsájtotta útjára a férfi.

- Ahogy kívánja... Azért még a fogadóig elkísérem - igyekezett a nő után, ahogy az sietősen elhagyta a Piranját.

A fogadóig szótlanul lépkedtek egymás mellett, azonban az

ajtóhoz érve Olívia, a kezét búcsúra nyújtva e szavakat intézte a grófhoz: - Méltóságos uram, én nem vagyok a szavak embere, és nem kedvelem a színjátékot sem. Nagyra értékelem a buzgóságát, de ne ringassa magát hiú reményekbe.

Nem kedvelem önt, ezért kérem, ne erőltesse rám tovább a társaságát. Nem vagyok bolond, tudom mit láttam, és emlékszem rá,

mit éltem át, annak ellenére, hogy a tények nem támasztják alá az állításaimat. Még nem tudom, hogy milyen módon játszották ki ezt az egész történetet, de esküszöm, hogy előbb-utóbb rá fogok jönni, és akkor meglakol az, aki ezt tette velem. Azt már látom, hogy a hatóságra nem támaszkodhatok, mert az csak az erszénye tartalmában hisz. De biztos vagyok benne, hogy meg fogom találni a módját, hogy megtaláljam azt, akit keresek. – mondta, és bezárta maga mögött az ajtót.

A kapitány elégedett mosollyal az arcán távolodott el a nő szálláshelyétől.

- Bolond kevélység... - motyogta, - majd beülve a hintójába, útnak indult kedvenc bordélyháza irányába.

A kikötői bonyodalmak után Erick első útja, mint mindig, a bordélyházba vezetett. Nem mulasztotta volna el, hogy megérkezése után tiszteletét tegye Madám Ericánál, akivel ifjú kora óta szoros

kapcsolatot ápolt. Tizenhat éves volt, amikor egy hajóút során megismerkedett a nővel, ahol akkor még, matróztanoncként dolgozott. A bájos külsejű, kacér nő jóval idősebb volt nála.

Épp hazafelé tartott Amerikából, és kapóra jött neki, hogy a

személyében kellemes társaságra lelt. A három hónap alatt összemelegedve minden gondjukat megosztották egymással.

Erick elmesélte szomorú történetét, hogyan vesztette el a családját, és hogy emiatt döntött úgy, hogy kitanulja a hajózás minden fortélyát.

Ekkor került szóba a nő felajánlása, mivel nagyon tetszett neki az ifjú inas: a szerelméért cserébe a kaszinójában segít neki rövid időn belül sok pénzhez jutni, amiből saját hajót vásárolhat magának. A Madám pártfogásában, mire érett férfi lett belőle, jól megtömte a zsebét pénzzel, és végre meg tudta vásárolni álmai árbócosát. Cserébe a nő kitanította a szerelem minden fortélyára, melyeket szabadidejében szorgalmasan gyakoroltak. Ezért az eltelt néhány év alatt a bordélyt szinte második otthonának érezte.

A bejárathoz érve hármat koppintott az ajtóra, mire ajtót nyitott neki egy magas, szálkás testű, vörös libériába öltözött inas. A férfi, amint meglátta, mélyen meghajolva köszöntötte.

- Üdvözlöm, uram, itt nálunk! – szólt, majd szélesre tárta az ajtót, hogy a vendég besétálhasson rajta. Karját felé nyújtotta, hogy elvegye a gazdagon díszített kabátot, amit az viselt, és a ruhatárba tegye.

- Szép napot, Paul! Hol találom a madámot? – érdeklődött Erick az idősödő férfitól.

- Az imént a játékteremben láttam, de máris megyek, értesítem az érkezéséről. Addig is fáradjon be a lakosztályába, és helyezze magát kényelembe – utasította az inas, és nagy léptekkel a hölgy tartózkodási helye felé vette az utat.

- Köszönöm, ott fogok várni rá. – bólintott Erick, és a lépcsők felé vette az irányt. Az emeletre érve pontosan tudta, melyik ajtón kell bemennie. Azt sem tudná megmondani, hányszor járt ott. A kellemes, hűvös szobába lépve lehúzta a csizmáját, hogy ne sározza össze a földre terített vastag, mintás perzsaszőnyeget. A helyiséget csupán néhány gyertya fénye világította be, ami kellemesen hatott a szemére. A komódhoz sétálva kezébe vett egy poharat, és a tárcán álló kancsóból italt töltött magának, amit a hatalmas baldachinos ágy szélére ülve kezdett kortyolgatni. Alig nyelt néhányat, amikor kinyílt az ajtó. Belépett egy negyvenes éveiben járó, szép arcú, magas, karcsú nő, kézzel hímzett, pazar, zöld selyemruhában. Szinte nem volt olyan testrésze, amelyen ne csüngött volna vastagon drága ékszer. A férfit meglátva, boldog mosolyra húzta száját. Lomha léptekkel sétált az ágy felé, ahol a gróf ült.

- Erick, drágám! – tárta szét a karjait. – Mily boldogság ismét a hajlékomban látni téged! Olyan rég nem voltál már nálam, hogy kezdtem azt hinni, talán valami szerencsés lányka elnyerte a szívedet.

- Erica, kedvesem, ne viccelj! - állt fel a férfi. – Hiszen tudhatnád, hogy az én szívemben csupán két nőnek lehet helye ebben az életben, és azok közül az egyik te vagy – mosolygott kedvesen.

- Ugyan drágám, mikor hagyod már abba ezt a balga beszédet? – ölelte magához a nő. – Egyszer eljön az az idő, amikor észre sem veszed, és már el is rabolták a szívedet, hidd el nekem.

Erick hátralépett, kiszakadva a nő karjaiból, és a komód felé lépkedve a tárcára tette a poharát. - Nem. – válaszolta határozottan, az ablak felé bámulva. – Megmondtam, hogy sosem fogok családot alapítani, így azt a luxust sem engedhetem meg magamnak, hogy szerelmes legyek egy nőbe.