Ajánlom ezt a regényt édesanyámnak,

Jutta Marianne Georgénak, más néven Juschikának.

Nagyszerű nő, csodálatos festő és gyermekkori barátnőm,

aki készségesen beutazta velem

az összes fantáziavilágot.

Mama, annyi dolog van,

amit mindketten szeretünk:

például a Papát, Párizst, és azt a világot,

ami egy picivel a valóságon túl található.

Nina George, 2015. december

Talán mindannyian történetek vagyunk,

amit épp olvas valaki.

1. nap

Henri

Ugrok.

A zuhanás csak másodpercekig tart, még hallom fent, a Hammersmith hídon elzúgó autók moraját, csúcsforgalom, érzem a város szagát, az elhalványuló tavaszt, a harmatot a leveleken. Aztán a csobbanást, ahogy a hideg víz összecsap a fejem felett. Csak sodródom, egyre gyorsabban, visz az áramlat. Az ötven kilométerre lévő tenger szinte beszippantja a folyót. A testem még emlékszik, milyen erős az árapály vonzása, mintha sosem hagytam volna el a tengert, bár huszonöt éve úsztam utoljára az Atlanti-óceánban.

Elérem a lányt.

A folyó elragadja tőlem, magáénak akarja őt, az egész testét, apró, kicsi részekre akarja bontani, el akarja választani a reményt a félelemtől, le akarja törölni a mosolyt a szájáról, a jövőt az életéből.

A lány az agyagbarna víz alá merül.

Lemerülök, hajánál fogva húzom közelebb. Megragadom vékony, csúszós karját. Erősebben markolom, levegőért kapkodok az erőlködéstől, miközben vizet nyelek, sós és jéghideg vizet.

A Temze átölel.

Az arc a téli tenger fényére emlékeztető szemekkel lebeg felém. Egyik kezével befogja az orrát, mintha csak a medence széléről ugrott volna fejest a langyos, klórozott vízbe. Pedig egy hajóról esett le. A Temze egyik kirándulóhajójáról, amely turistákat szállít a Big Bennél lévő London Eye óriáskeréktől Greenwichig és vissza. Felmászott a hajókorlátra, felülről a második rácsra, onnan tartotta arcát a napsütésbe. Ám ahogy a jármű egy hullám hatására megbillent, egyensúlyát vesztve kiesett. Nem kiáltott.

Csupán határtalan kíváncsiság ült a szemében.

Láttuk, ahogy lezuhan. A Hammersmith hídon csókolózó pár, a kopott szmokingos koldus és én. Miután a koldus felállt „munkahelyéről”, csak egy kartondoboz maradt a napfolton, a lánchíd zöld felületén.

– Ó, istenem – motyogta a koldus. A házaspár rám szegezte tekintetét. De hármójuk közül egyik sem mozdult. Mindannyian engem néztek.

Átmásztam a zöld, kovácsoltvas híd korlátján. Vártam, hogy megjelenjen alattam a kis embercsomag.

Aztán ugrottam.

A lány most engem néz, bizalommal és reménykedve, amit meg sem érdemel egy ilyen ember, mint én. És épp hozzám vezetett ennek a kicsi embernek az útja.

Emelem a csúszós, vékony testet. A gyerek lába rajtam tapos, a fejemen, a számon.

Vizet nyelek, vizet lélegzem.

Mégis könnyűnek érzem magam, felemelkedem, és a világ újra hangossá válik, a májusi szél enyhén simogatja nedves arcomat, a hullámok vizet fröcskölnek a szemembe. A hátamra fordulok, és mint ringó vízbölcsőbe fordítom mellkasomra a lányt, hogy levegőhöz jusson, és láthassa a kék eget. Így sodródunk a Temzén, a sáros folyóparton álló klinkertégla homlokzatok és facsónakok előtt.

A kicsi levegőért kapkod, köhög. Négy-öt éves lehet, nem ismerem a gyerekeket, még a sajátomat sem. Samuel. Sam.

Tizenhárom éves, és rám vár.

Egyfolytában csak rám vár. Én sosem voltam ott.

Dúdolni kezdek. La Mer. A tenger szépségének nagyszerű, fenséges éneke ez, eszembe jutnak a francia dalszöveg részletei, noha tizennyolc éves korom óta nem használom hazám nyelvét. De most valahogy újra előjön.

Énekelek, és érzem, hogy a lány szíve egyre inkább megnyugszik, hallom, ahogy kis tüdeje megmozdul, érzem a bizalmát a víz és a félelem rétegein át. Tartom, és egy kézzel úszom a hátamon, a part felé, egy kis móló felé. Ruhám nehéz a víztől. Lábaimmal békaként evezek, karomat félkarú rablóként mozgatom.

– Minden rendben – suttogom. A fejemben visszhangzik Eddie válasza, olyan tisztán, mintha egyenesen a fülembe beszélne: „Henri, te nem tudsz jól hazudni. Ez az egyik legjobb tulajdonságod.”

Eddie a legjobb, ami valaha történt velem.

A vállam a móló mellett lebegő bójába ütközik. A közelben egy létra.

Derékon ragadom a lányt, és felemelem. Apró lábainál fogva tolom egyre feljebb; most már elérhet valamit, mert lábai elhagyják a kezemet.

Követem őt, kimászok a folyóból, karjaimba kapom a kimerült gyereket, aki még mindig küszködik, hogy el ne sírja magát, és szaladok vele vissza a Hammersmith hídhoz a sárga, vörös és szürke klinkertégla sorházak mentén. A nyakamba kapaszkodik, arcát a vállamba fúrja. Nagyon könnyű, mégis egyre nehezebb lesz, ahogy futás közben arra gondolok: most már nagyon sietnem kell, hogy eljussak Samhez. Látnom kell őt. Muszáj. A fiam vár rám az iskolában.

A pár még mindig egymásba kapaszkodva áll a Hammersmithen. A nő óriási, csodálattól részeg, csillogó szemekkel néz rám, Amy Winehouse-ra emlékeztet kihúzott szemével és darázsfészek kontyával a fején.

A férfi csak egyre azt motyogja maga elé:

– Ez nem lehet igaz, öregem, ez nem lehet, te tényleg megmentetted, ez nem igaz.

Felemeli a mobilját.

– Csak filmezett, vagy hívott segítséget is? – fújtatok rá.

Leteszem a lányt. Nem akarja elengedni a nyakam, úgy kapaszkodik belém, kis kezével hasztalan szorítja nedves hajamat.

Egyszerre gyengeség tör rám, és egyensúlyomat vesztem. Nem tudok megállni, az úttestre szédülök.

A lány felsikolt.

Valami nagy és meleg ér szorosan a vállamhoz. Egy szélvédő mögül eltorzult arc néz vissza rám, látom a fekete motorháztetőt, amely visszatükrözi a napfényt, és elsodorja a testem alsó részét.

Az aszfalton saját árnyékomat pillantom meg, amely villámgyorsan közeledik felém.

Egy hang, olyan, mint a csésze peremén megrepedő tojáshéj reccsenése.

A fájdalom a fejemben arra az éles szúrásra emlékeztet, amikor egyszerre túl gyorsan, túl sok fagylaltot nyelek.

Minden elcsendesedik körülöttem. Aztán csak olvadok, egészen bele, a földbe. Még mélyebbre süllyedek, egyre sebesebben, mintha az aszfalt alatt rejtőző fekete tölcsértó húzna le magához.

A tó mélyéről felnéz rám valaki, mintha rám várna. Az ég egyre messzebb és messzebb távolodik tőlem.

Magam előtt látom a lány arcát, különös szelíd, a téli tenger színeiben fürdő szemeit, szomorúan merednek rám, miközben én az aszfaltba süllyedek. Tengernyi lány a szemében, ahogy elkeveredik a tó vizével. Aztán én is elkeveredek a tóban, a víz teljesen elborít.

Nők és férfiak tolonganak a partján, a kék égbolt utolsó darabkáját is eltakarva előlem.

Fejemben visszhangoznak a gondolataik.

A miniszoknyás nő ki akar előlem térni.

Ellenfény. Valami biztosan szembevilágított. Nem vette észre.

Azt hittem, részeg, ahogy az úttestre szédült.

Életben van?

Felismerem a koldust a kopott szmokingjában, aki most félretolja a többieket, és egy pillanatra újra láthatom az eget, a végtelenül gyönyörű eget.

Behunyom a szemem. Pihenek egy keveset, aztán majd fölkelek és megyek tovább, szinte pontosan fogok érkezni. Amikor a nevet kiáltják, a vénél kerülünk sorra, Sam és én apák-fiúk napján vagyunk. Vé, mint Valentiner, az anyja vezetékneve után…

Kedves Apa!

Nem ismerjük egymást, de szerintem változtatnunk kéne ezen. Ha te is így gondolod, találkozzunk a középiskolában, az apák-fiúk napján, május 18-án. Ez a barnes-i Szent Pál Fiúiskola, közvetlenül a Temze partján. Kint várlak.

Samuel Noam Valentiner

Sam, mindjárt ott vagyok. Csak kicsit még pihenek.

Valaki ismét felpattintja a szemem. A tó széle messze, messze-messze tőlem, és egy férfi kiált valamit a tölcsér pereméről. Mentősoverált és arany napszemüveget visel. Dohányszagot áraszt.

Látom magam az aranykeretes szemüvegében tükröződni, látom, ahogy a tekintetem üressé, üvegessé válik. Hallom a mentős gondolatait.

Ember, gondolja magában, ott a tölcsér mélyén. Ne, ember. Ne halj meg. Kérlek, ne halj meg.

Egy hosszú, tiszta hang húzza alá egyenes vonallal az életemet.

Ne most!

Ne most! Túl korai!

Ez a

Ez

Hosszú hang az utolsó dobszóig.

Ugrok.

15. nap

Sam

14 óra 35 perc. Samuel Noam Valentiner.

A beteg neve: Henri M. Skinner.

Már tizennegyedszer iratkoztam fel a listára.

De minden egyes nap meg kell ismételnem, és Mrs. Walker újra és újra elém tolja a fekete felírótáblát az űrlappal, ahova nyomtatott betűkkel írom a dátumot, az időt, a nevemet és a beteg nevét, akihez jöttem.

Egy sorral fölöttem az áll: Ed Tomlin. Ed Tomlin rendszeresen látogatja az apámat, mindig néhány órával előttem, amikor én még iskolában vagyok. Ki lehet az?

– Tegnap is voltam már itt – mondom Mrs. Walkernek.

– Ó, tudom, drágám.

A Wellington Kórház recepciósa hazudik. Egyáltalán nem ismer meg. A hazugságnak jellegzetes hangzása van: valahogy fehérebb, mint a normál hang. A bal melle feletti kitűzőn csupa nagybetűs felirat mutatja a nevét: SHEILA WALKER. Engem drágámnak hív, mert ő nem tudja az én nevem. Az angolok már csak ilyenek: nem szeretik egymásnak kimondani az igazat, túlságosan közönségesnek tartják.

Sok év árnya nehezedik Sheila Walker testére, lelkére, látom rajta, és ugyanezt látom a többi emberen is. Van, akinek sok-sok árnya van, van, akinek csak néhány, a gyerekeknek pedig egyetlenegy sem. Akikre mégis árnyék vetül, azok olyan helyekről származnak, mint Szíria vagy Afganisztán, és az árny velük együtt növekszik.

Mrs. Walker gyakran volt szomorú életében. A jelent szinte észre sem veszi, mivel folyton csak a múltra gondol. Én is csupán egy fiú vagyok számára, iskolai egyenruhában, kínosan mutáló hanggal. Rám néz – de egy tengerpartot lát, és egy magányos kezet, melyet talán már nem fog többé senki.

Tegnap és tegnapelőtt is voltam itt. Meg azelőtt is. És előtte még tizenegyszer. Néha lógok óráról, vagy egy egész délelőttről, vagy délutánról, ma a franciát hagytam ki madame Lupionnal. Scott szerint ügyesebben kéne elosztanom a hiányzásokat a tárgyak között, nehogy túl gyorsan lebukjak.

Scott McMillan igazi szakértő. A lógásban, a guglizásban, olyan dolgokban, amelyekre senki más nem képes. Ezenkívül sakkban, rajzolásban és az intők begyűjtésében is. Valójában mindenben.

Tizenhárom éves, 152-es az IQ-ja, bármilyen kézírást képes meghamisítani, és van egy gazdag apja, aki utálja őt. Nekem csak 148-as az IQ-m, ez különbözteti meg a „zsenit” a „majdnem zsenitől”, vagy ahogy Scott mondaná: „Moi, le Brainman és toi, az okostojás, mon ami.” Scott le Brainman épp a francia korszakában van, miután a mandarinon és egy afrikai csettintő nyelven már túljutott.

Én is tizenhárom vagyok, szinesztéziás, vagy ahogy néhány fiú az iskolában hív: szinkretén, és van egy apám, aki két hete mesterséges kómában fekszik. Ez egyfajta hosszú altatás, az agyába kis szívócsöveket raktak, amelyek enyhítik a nyomást, az egyik gép lélegezteti, a másik a vérét hűti, egy következő pedig eszik és pisil helyette. Ma fel fogják ébreszteni.

Az iskolában senki nem tudja, hogy apám kómában van, csak Scott. Senki sem tudja ugyanis, hogy Steve, az anyám férje, nem az apám, kivéve Scottot, aki azt mondja erre:

– Haver, a legérdekesebb tag lehetnél az iskolában, minimum egy hétig! Gondold át, mit hagysz ki! Soha vissza nem térő alkalom az életben, hogy egyszer végre a legmenőbb lehetsz! A csajok miatt is.

Persze nem úgy gondolja. Amúgy az iskolánkban nincsenek is lányok.

Scott és én vagyunk az előkészítőben az egyedüliek, akiket tizenhárom évesen felvettek a Mensa Klubba (Scott a magas IQ-val rendelkezők szervezetét csak Bolondok Klubjának nevezi). Anyám szerint büszkének kellene lennem, hiszen az Angliában kilencszáz tagot számláló Junior-Mensában mindössze két kiskorú van, és azok mi vagyunk, de parancsra büszkének lenni olyan, mint alufóliát rágcsálni.

Ha megtudja, hogy most itt vagyok…

Talán örökbe ad. Vagy soha többé nem szól hozzám. Lehet, hogy bentlakásos iskolába küld. Nem tudom.

– Köszönöm, drágám. – Sheila Walker hangja térít vissza a valóságba, mikor előveszi a felírótáblára csíptetett regisztrációs listát a pultból, és bepötyögi a nevemet a számítógépbe. Hosszú körmei elszánt zöld hangon zörögnek a billentyűzeten.

– Második emelet, Samuel Noam Valentiner – hangsúlyozza, mintha nem tudnám.

A másodikon lévő intenzív osztály betegei a csend és magány lakói. Ezért jönnek ide. A Wellington kórházba, a neurológiai osztályra. Londoni Agyklinika. Olyasmi, mint a NASA az idegosztályok között.

Sheila Walker most odanyújt nekem egy A4-es alaprajzot, pontosan olyat, amilyet tegnap és tegnapelőtt is kaptam tőle. Határozott mozdulatokkal karikázza be a térképen pirossal azt a pontot, ahol éppen vagyunk – itt, – és ahová mennem kell – oda, – és mutatja, hogy melyik útvonalon juthatok el leghamarabb az egyik helyről a másikba.

– Legjobb, ha lifttel mégy, Samuel Noam. – Mrs. Walker akár pultosként is dolgozhatna. – Kensington jobbra, vakbélgyulladás egyenesen, hullaház az italautomatáknál balra. Szép napot kívánok önnek, Mr. Samuel Noam Valentiner.

– Önnek is, asszonyom – válaszolom, de addigra ő már el is felejt.

Az első nap még anyám is elkísért. Mialatt a liftre vártunk, azt mondta:

– Nem tartozunk apádnak az égvilágon semmivel, tudod? Semmivel. Csak azért vagyunk itt, mert…

– Értem – szakítom félbe. – Nem akarod látni. Megfogadtad.

– De miért? – kérdezi kis idő múlva ingerülten. – Miért van az, hogy te mindig mindent értesz, Sam? Túl fiatal vagy ehhez! – Kihajtogatja a térképet. – Sajnálom. Apád egyszerűen megőrjít engem. Ó, Sam…

Nem tetszett neki, hogy titokban kérdeztem meg apát, eljön-e az apák és fiúk napjára a suliba.

– Úgysem fog eljönni – mondta.

A hangja úgy áramlott felém, szomorúan és tompán, mint a rozmaring illata az esőben. Éreztem akkor, mennyire szeret – egyszerre tudtam lélegezni, igazából lélegezni, mintha a világ legmagasabb csúcsán állnék. A mellkasomra telepedő nedves csomó hirtelen eltűnt.

Néha úgy érzem, annyira szeretem anyámat, hogy azt kívánom, bárcsak meghalnék; akkor végre újra boldog lehetne. Akkor csak a férje, Steve, és az öcsém, Malcolm lennének neki. Igazi család, apa, anya, gyerek – és nem apa, anya, gyerek és én: a fiú, aki soha nem néz mások szemébe, túl sok sci-fit olvas, és egy olyan férfitól származik, akit anyám ki nem állhat.

– Figyelj – javaslom most neki. – Én maradok, amíg akarok, de neked nem muszáj, te csak várj a büfében, jó?

Karjaiba zár. Érzem, mennyire vágyik rá, hogy igent mondjon, miközben szégyelli is, hogy ezt akarja.

Anyám nem mindig volt ilyen. Volt idő, amikor fotósként dolgozott, háborús övezetekbe járt fényképezni. Amikor még nem félt semmitől és senkitől. De aztán történt valami: én voltam az, mint valami baleset, és minden megváltozott. Most próbál olyan feltűnésmentesen élni, amennyire csak lehet. Mintha el akarná kerülni, hogy a balsors tudomást szerezzen róla.

– Kérlek – mondom. – Majdnem tizennégy vagyok. Nem vagyok már gyerek, maman.

Anyám végül a büfében köt ki, én meg egyedül megyek fel a másodikra, hogy láthassam azt a férfit, aki az apám lett, mert az anyám egyszer nála aludt, egy éjszaka, amit csak „kínos pillanatnak” nevez. Sosem mesélte, hol és miként történt.

Sheila Walker nem néz utánam, amikor a második emeletre vezető lifthez tartok. Először is védőruhát kell húznom az iskolai zakómra, kezemet és alkaromat fertőtlenítem, végül a számat és az orromat egyaránt eltakaró ovális, fehér maszkot veszek.

Az idegklinika intenzív osztálya nagy, halványan megvilágított raktárhelyiségre emlékeztet. A három hosszú fal – A, B és C – mentén ágyak sorakoznak, a mennyezeten függönytartók futnak végig, így a fekhelyek a lelógó kék függönnyel önálló kis részlegekre választhatók szét. A terem közepén emelvény áll, számítógép-monitorokkal és vezérlőpultokkal, ahol orvosok ülnek és a kijelzőket figyelik, vagy épp telefonálnak. Minden betegnek megvan a maga gondozója vagy ápolója. Az egész olyan, mint egy gyűjtőtábor, a kómában fekvő betegeket itt csak betűk és számok jelölik, név nélkül. „A3 vércukorcsökkenés”, „B9 nyugtalan”. Már senki sem valóságos.

Apám a C7 a nem valóságosak közt.

Az első napon leborotválták és narancsvörös jóddal ecsetelték a koponyáját jobboldalt. Széles, fehér sebtapaszokat kapott az arcára, hogy a lélegeztetőcsövek ne mozduljanak el, a bőre kék, zöld és lila színben játszott. Az éjszaka, az erő és az álom színeiben. Amikor először léptem a kórterembe, olyan volt, mintha nedves, ragacsos, friss betongolyót nyeltem volna, amely minden lélegzetvételkor egyre keményebbé és keményebbé válik a gyomromban. Azóta is magammal cipelem ezt a betondarabot a bensőmben.

Említettem, hogy szinesztéziás vagyok. Másként érzékelem a világot, mint a többiek. Színekben látom a zörejeket, a hangokat és a zenét is. A londoni metró szürkéskék nekem, akár egy késsel teli nyeregtáska. Anyám hangja lágy, puha fátyol egy befagyott tó jegén, lila színű. A saját hangom most semmilyen – de ha félek, akkor világossárga. Amikor beszélek, világoskék, mint a bébiruhák, és megtörik; legszívesebben elnémulnék.

Zöld hangja van azoknak az embereknek, akik tisztában vannak vele, kik ők és mire képesek. Sötétzöld hangok ezek, nagyok és nyugodtak, mint egy ősi, bölcs erdő.

Számomra a számoknak is vannak színeik. A nyolc zöld, a négy sárga, az öt kék. A betűk személyiségek. Az R agresszív, az S alattomos, a K titokban rasszista. A Z nagyon segítőkész, az F egy díva. A G erős és őszinte.

Amikor belépek egy helyiségbe, érzem, milyen érzések voltak ott előttem. Ha az árnyak olyan tömörek, mint Mrs. Walkernél, érzem, milyen nehéz az emberi szív. Egyszerűen képtelen vagyok mások szemébe nézni. Túl sok mindent látok odabent, és túl sok mindent nem értek ebből. Néha attól félek, meglátom, mikor fognak meghalni. Ahogy ez az iskola portásánál és a szomszédunknál, Mrs. Logannél is történt.

A szinesztéziást régebben betegnek tartották. Betegesen szégyenlősnek, betegesen túlérzékenynek, aki a család számára csak teher. Az ilyen gyerekek folyton ordítanak, gyorsan elsírják magukat, és úgy általában furcsák.

Amikor felnőnek, gyakran borderline-ok vagy skizofrének lesznek, depresszióba esnek, sokan megölik magukat, mert nem tudják elviselni a világot úgy, ahogy azt látják. Hiperérzékeny bőgőmasinák.

Ha lenne olyan gyógyszer, ami elmulasztja, falnám, mint a cukrot.

Amikor az első nap végigsétáltam a nem valóságosak csarnokán, éreztem, ahogy a lelkük kileheli a színeket. Ilyesmiket látok, de boldogan megszabadulnék tőlük.

Aztán megláttam a férfit a C7-en, és nem éreztem semmit.

Ez furcsa volt.

Sohasem érzek semmit.

És mégis: csak egy idegen volt, aki ott feküdt a hátán az alumíniumágyon, mozdulatlanul. Sűrű árnyak tornyosultak körülötte. Holdszínűek. A szeme csukva volt, és nem jött ki belőle semmi.

Ez a semmi a maga furcsa, hűvös módján megnyugtató volt.

Óvatosan leültem az ágy szélére.

Még mindig semmi.

Megkönnyebbültem. Ha nem érzek semmit, akkor nem kell tovább hiányolnom az apámat, akkor abbahagyhatom, hogy állandóan csak rajta rágódjak; akkor felhagyhatok azzal, hogy mindenütt csak őt keressem. Akkor nem is kell ide visszajönnöm. Anyám is megbékélne végre.

De aztán megláttam a karkötőt.

A karkötő mindent megváltoztatott.

Apám műanyag szalagokból szőtt karkötőt viselt szabadon lévő jobb karján. Sötétkék, világoskék és narancssárga színűt.

Két évvel ezelőtt fontam és ajándékoztam oda neki. Postán. Anyám azt mondta, úgysem fogja hordani. A kukában fog kikötni.

Hittem neki, mint mindig, még akkor is, ha mindig az ellenkezőjét reméltem – mindig elhittem neki, hogy apám az a férfi, aki mindig leírt engem. Kemény, önző, egoista.

De mégis hordja. Hordja a béna, gyerekes műanyag karkötőmet, a három kedvenc színemben: az éjszaka, a tenger és a nyári reggel színeiben.

Hordja.

Nem tudom, meddig ültem ott, és bámultam a karkötőt, ezt a háromcentes darabot, ami mindent megváltoztatott. Csak azt tudom, hogy az osztályvezető, dr. Foss – Hívj csak Fossynak, fiacskám! – egyszer csak hozzám lépett, könnyedén a vállamra tette a kezét, és brit orrhangján azt mondta, apámnak nagy szerencséje volt. A koponyája megrepedt ugyan, de az agyát már nem nyomja a duzzanat, az agykéreg pedig alig sérült.

Aztán ott termett Isten, és azt dörögte:

– Valentiner, ne higgy Fossy macinak. Még párszor meg kell azért operálnunk apádat, hogy lássuk, mit rontottunk el.

Istent valójában dr. John Saulnak hívták, szőke hajával, széles vállával és pofaszakállával vikingre emlékeztetett, ő volt a vezetője a NASA-nak, vagyis a Londoni Agyklinikának. Amikor a nem valóságosak intenzív osztályára lép, egy pillanatig az összes nővér és orvos visszatartja a lélegzetét. Ezüstös hűvösség lengi körül, mint valami láthatatlan köpeny. Mindenki abban reménykedik, hogy csodákat fog művelni. Titokban Istennek nevezik, mert mindent tud. Azt is, hogy Istennek hívják. Dr. Foss pedig, zöld kordbársony nadrágjával, curry színű zoknijával, lila aprókockás ingével és nadrágtartójával, maga a Szentlélek, aki úgy hordja a haját, mint John Cleese, délutánonként fél órát teázik, és kvízpárbajt játszik skótkockás okostelefonján.

Az első kórházi látogatás utáni éjszakán Scott-tal Skype-oltam, miközben anyám csendesen szexelt férjével, Steve-vel. Malcolm, az öcsém mindenképp velem akart maradni, mert félt, hogy újabb rémálom száll rá. Ahogy elaludt, a lelke mintha egy hosszú kőlépcsőn ereszkedett volna alá a sötétségbe. Hallottam a lépteit. De apámhoz képest ő közel volt, nagyon közel a felszínhez, valóságosan és érezhetően. Beszámoltam Scottnak, hogy apám „távol” volt. Scott a vécén ült. McMillanék villájában több volt a vécé, mint az egész sorházban, ahol anyám lakást bérelt. Mi Putney-ban élünk, Scott Westminsterben. Ha Putney Swatch, Westminster Rolex.

Rágugliztunk a kulcsszavakra: „koponyasérülés”, „mesterséges kóma” és „agykéreg”. Vagy inkább: Scott guglizott, én csak bámultam a sötétséget, figyeltem a villámgyors gépelés hangjait és Malcolm mély lélegzetvételét. A karkötőre gondoltam. És arra, hogy nem éreztem apámat az érzéstelenítők habtakarója alatt, ahol most feküdt.

– Wow! Michael Schumachernek is koponyasérülése van, és mesterséges kómában fekszik – adta elő Scott. – Ha az ember nem hal meg ott helyben, akkor…

– Fogd be!

Ha nem mondja ki, akkor nem történt meg. Egyszerűen nem történhet meg. Nem most. Nem így.

– Értem, nem akarod hallani. De muszáj. Vagy azt akarod, hogy hazudjanak neked? Mindig hazudnak nekünk, először azért, mert még gyerekek vagyunk, aztán meg azért, mert már nem vagyunk gyerekek – vett Scott egy levegőt –, tehát hallgass Brainmanre. A személyiség az agykéregben lakozik. Ha ez megsérül, zöldséggé válsz. Vagy teljesen bekattansz. Lehet, hogy az apád felébred, és annyira bekattan, hogy ámokfutóvá válik. Vagy megöli magát. Vagy téged. Vagy azt hiszi, hogy ő valaki más. Van, aki visszatér, és egyszerre képes lesz dolgokra.

– Dolgokra?

– Igen, aurákat lát, tibetiül beszél, vagy meghallja a gondolatokat.

Nem akartam mondani neki, hogy a háromból kettőt én is tudok néha.

Újra gépelni kezdett, miközben azt motyogta:

– Aha. Azt írja: nyújtsd oda neki a kezed. Ha megszorítja, akkor még itt van.

Malcolm sóhajtva a másik oldalára fordult az ágyamban. Tisztán éreztem őt, noha aludt és álmodott. De az apám… az apám valahol az álmokon túl volt.

– Mért, hol máshol lehetne? – kérdeztem Scottot.

– Eltévedve – motyogta válasz helyett. – Találtam egy önsegítő fórumot, olyan emberekkel, akik a kómában találkoztak Istennel, meg ilyesmi.

– Na ja – nevettünk, majd felvillant Scott Skype-jele, mire azt mondta: – A francba, az apám! – Azzal befejezte a hívást. Az íróasztalomnál maradtam a sötétben.

Ha megszorítja a kezed, akkor még itt van.

Ki kell derítenem, hogy az apám itt van-e még. Muszáj.

Amint anyám végzett a férjével a hálóban, Malc szobájába ment, hogy jó éjszakát kívánjon neki, mint minden este. De amikor nem találta, bekopogott hozzám, félálomban lévő testvéremet az ágyába vitte, majd újra visszajött.

– Sam, nem írom alá az engedélyt a korlátlan látogatáshoz. Nem akarom, hogy egyfolytában a kórházba járkálj. Most a vizsgáidra kell koncentrálnod, hallod? Most ez a legfontosabb. Ha néhány hét múlva még mindig el akarsz menni hozzá, rendben, beszélhetünk róla.

Anyám közel tizenkilencezer fontot fizet évente azért, hogy a középiskolai előkészítőbe járhassak. Miattam van, hogy kevés a pénze, és ilyen boldogtalan. De hirtelen eszembe jutott a karkötő, és azt mondtam:

– Oké.

– Apád soha nem törődött veled. Nem kell most neked törődnöd vele. Durván hangzik, Sam, de a te érdekedben mondom, hallod? Különben csak még többet fogsz csalódni.

Megismételtem:

– Oké.

Mit mondhattam volna neki? Végül is tudtam, hol van az apám. A C7-en. De azt is tudtam, hogy hordja a karkötőm. Anyám téved vele kapcsolatban.

Vagy én tévedek?

Mindenesetre tudtam, hogy újra el szeretnék menni hozzá.

Megszorítani a kezét. Addig, amíg egy nap ő is megszorítja az enyémet.

De semmit nem árultam el neki. Ez volt az első alkalom, hogy valami igazán fontos dolgot titkoltam el anyám elől.

De nem ez volt az utolsó.

Scott másnap egy csomó nyomtatott anyagot hozott a suliba az agysérülésekről.

– Szinte mindenki önkívületbe kerül, amint visszahozzák a mesterséges kómából – magyarázta a nagyszünetben, amit az iskolai menza helyett a Szent Pál Gimnázium aulája mögött elterülő, naponta pedánsan gondozott hokipályán töltöttünk. Ha túl vagyunk a vizsgákon és a legjobbak közé kerülünk, mi is szent pálos diákok lehetünk. Minden szent pálos szép karriert ér el, legalábbis ezt állították a szent pálos szülők. Ezek a fiúk már tizenhat évesen tisztában voltak vele, hol fognak továbbtanulni, és mit akarnak kezdeni az életükkel.

Jelenleg azonban ez érdekelt engem a legkevésbé.

– Önkívület, halálfélelem. Hallucinációk és rémálmok, végül már azt sem tudod, ki vagy, és kik vesznek körül. Apád azt hiheti, hogy te egy ork vagy. Vagy egy szinesztéziás.

– Ó, nyald ki!

– Itt? Annak híre menne, mon ami.

Elhallgattam. Eleinte nem igazán tudtam nevetni Scott poénjain. Most figyelmesen nézett rám szemüvege szögletes ablakai mögül, amit csak nemrég kezdett hordani. Önszántából. Elég bénán nézett ki benne. Tudod, a lányok miatt. Akik itt az előkészítőben nincsenek is…

– Mikor találkozol vele újra, Sam?

– Anyám nem akarja – vontam vállat. Scott az állán lévő három szőrszálat babrálta, melyet hiába próbált megnöveszteni szakállnak.

– Nem tudja elviselni, hogy kedveled őt, mon copain. Féltékeny. Apám is. Utálja, hogy az anyám szeret. Minden apa szokásos problémája, ha először fia születik – tette hozzá tudálékosan. Scott kilencéves kora óta tudja, hogy pszichológiát akar tanulni, mióta rendszeresen ellátogat a Szent János-templom melletti pszichoterapeutához, akinek címerén egyszarvúak vannak. A gyengéi a pszichotikus és pszichoszomatikus dolgok. Most egy idősebb szent pálos csoportot figyelt, akiknek már nem kellett iskolaruhát viselniük, azt vehettek fel, amit csak akartak, csak az volt a lényeg, hogy legyen zakójuk, vasalt ingjük és nyakkendőjük, valamint olyan nadrágjuk, ami takarja a vádlit. Egymásnak tartották az ajtót.

– Hol történt valójában a baleset, Valentiner?

– A Hammersmith hídnál – válaszoltam – tegnap reggel –, és amint egymásra néztünk, egyszerre esett le végre, hogy mi milyen komplett idióták vagyunk. A zsenik számára az egyszerű dolgok mindig tovább tartanak; komolyan, teljesen inkompatibilisek vagyunk a normál élettel.

– Merde, Valentiner. Ez itt van egy saroknyira. Egy nyomorult saroknyira! Akkor történt apáddal, amikor…

Scott elhallgatott.

Igen. Ez azt jelenti…

Hogy az apám éppen úton volt hozzám.

Eljött volna.

Eljött volna!

A boldogság mámorító, ragyogó érzése azonban csak addig tartott, amíg a bűntudat a semmiből jött pisztolylövésként rám nem rontott, hogy egy sziklán törje darabokra a fejem. Újra és újra.

Ha nem küldtem volna neki e-mailt, nem lett volna ott a hídon. Ha nem kértem volna, hogy jöjjön, akkor most nem feküdne élet és halál között a kórházban. Ha nem lenne…

– Valentiner! – szólt Scott.

Nem tudtam válaszolni.

– Valentiner! Bármire is gondolsz, jól fontold meg, és gondold át újra!

Felém nyújtotta az okostelefonját. Körülbelül ötvenháromszor drágább készülék, mint az enyém, amin most egy kusza, kamerával felvett filmet mutatott, amelyet Scott a YouTube-on nézett meg. És nemcsak ő, hanem rajta kívül még 2,5 millióan. A film címe A real Hero: egy igazi hős.

Egy férfi úszott a Temzében. A kamera ráközelített, de csak nagyon homályosan lehetett kivenni, ahogy a férfi alámerül, majd valamivel később egy nedves csomaggal felbukkan. Csak akkor lehetett felismerni, amikor a batyut a partra húzta, hogy egy kislány. A férfi a Hammersmith hídhoz vitte a gyereket. A film remegett, ahogy a férfi odalépett a kamerához, és azt mondta: „Csak filmeztél, vagy segítséget is hívtál?”

Négy másodperc múlva elütötte egy autó.

A felvétel félbeszakadt.

A férfi az apám volt.

– Apád igazi menő – kommentálta Scott szárazon. – Ezt majd el kell mondanod neki.

A lelkemet melegséggel és erővel elárasztó fényességre és boldogságra, ahogy apámat a filmen láttam, most egyszerre a legsötétebb árny vetült Scott szavai hallatán.

A vágy, hogy mindent elmondjak az igazi, valóságos apámnak, mindent, amit valaha is gondoltam, mindent arról, hogy ki vagyok én, hirtelen alakult át kétségbeeséssé, ahogy újra felidéztem a mozdulatlan testet, amivé vált. A mozdulatlan és a világtól távoli testet.

Lassan előhúztam az engedélyt, amit anyám nem akart aláírni, és Scottnak nyújtottam a mobilom, rajta anyám hitelkártyáját, amelynek a hátlapját ma reggel titokban lefényképeztem, az aláírásával együtt. Csak a biztonság kedvéért. Igazából nem akartam használni, ha nem muszáj.

Mostanáig. Eddig a filmig.

– Meg tudod csinálni?

– Pff – vetette oda Scott, majd kivette a kezemből a telefont és a nyomtatványt, azután elővette a tollát.

Délben homokkal dörzsöltem be a szemem, így hitettem el a francia tanárnővel, madame Lupionnal, hogy allergiás rohamom van. Aztán élénkpiros, viszkető és könnyező szemmel mentem Wellingtonba.

A metrón senki sem figyelt rám. A londoni metróban senki sem szól egy szót sem, és senki nem néz senkire. Úgy teszünk, mintha teljesen egyedül lennénk a világon, még akkor is, ha a tömeg arccal a szomszédunk hónaljába nyom. A levegő lent, a londoni metróban hetvenháromszor rosszabb, mint a föld felett.

Sheila Walker sem figyelt fel a szememre. Pedig nagyon égett.

Dr. Saul épp egy darab papírt ragasztott a falra az intenzív osztály várótermében, a következő szöveggel: „Ez itt egy neurológiai klinika, nem klubszoba, kérem, igya csendesen a teáját, és ne hangoskodjon!”

Megpróbálok elmenni Isten mellett anélkül, hogy észrevenne.

– Állj csak meg, Valentiner! Mi van a szemeddel? – kiált fel anélkül, hogy megfordulna. Körültekintően ragasztja oda a plakát utolsó sarkát is. Alkarja erős, ujjai soha nem remegnek.

– Én, öhm… allergiám van, uram.

– Ó, igen? Nekem is. Allergiás vagyok a hazugságra, Valentiner.

– Lehet, hogy… homok volt? – válaszolom óvatosan, és a biztonság kedvéért még hozzáfűzök egy „uram”-ot.

Isten felém fordul. Egyik szeme kék, a másik zöld. A kék, a jobb oldalsó hideg, a zöld, a bal oldali meleg. Két különböző ember néz most vissza rám, egyetlen vörösesszőke szakállú viking arcból.

– Homok. Aha. Úgy nézel ki, mintha arccal lefelé aludtál volna a homokozóban. Meg akarsz vakulni? Nem? Hallottál már a neuronavigációról?

– Nem, uram – dadogom.

– Akkor gyere! – Azzal felkísér az egy emelettel feljebb lévő MRI-vizsgálóba.

– Engedd meg, hogy bemutassam a monstrumot – mondja dr. Saul. – Ez egy funkcionális mágnesesrezonancia-tomográf, ami az agy aktivitását méri. Ez az átkozott dolog kétmillió fontba került, és Anglia „gondolatolvasójaként” üzemel. Olyan okos, hogy szinte alig értjük mi magunk is.

Egy székre mutat, és azt morogja:

– Leülni, fejet hátra, nyitott szemmel! – Aztán belecsöpögtet valamit a szemembe, ami enyhíti az égető érzést.

Egyszerre biztos vagyok benne, hogy Isten nagyon gyakran van egyedül. Dr. Saul leoltja a villanyt és bekapcsolja a kivetítőket. A falat egy pillanattal később teljes szélességében az agy egyes részeinek képei borítják. A sötétség jót tesz a szememnek.

Dr. Saul lassan, szinte simogatva húzza végig ujjait a falon lévő mintázaton:

– Itt, látod, egy fantasztikus aneurizma, ezt majd lezárjuk, a combon keresztül férünk hozzá, az ereken keresztül haladunk felfelé. És odanézz, egy súlyos hemangioblasztóma, úgy ül itt, mint a borsószem a hüvelyben. – Hangja most megváltozik, miközben ujjaival tovább követi az agy kontúrjait a falon. A feketéből a világoszöldig és a rózsaszínig. Azt hiszem, Isten imádja az agyakat.

– Néztél már valaha a lélekbe, Valentiner?

Majd egy mikroszkopikus képet hív elő az agyról.

– Ez itt a két agyfélteke, a gerincvelőből és a nyakból kiindulva, mintha a nyaktól felfelé haladnál egy alagúton, aztán egy hosszú folyosón át sétálnál végig, míg az agytörzs végéhez nem érsz, végül a kisagyból kilépve eléred az agy központját. A titkos kamrát. Az ember voltunk középpontját.

Addig nagyítja a képet, amíg az az egész falat be nem borítja. Olyan, mint egy katedrális. A vénák a tartóívek, a sejtek a magas, íves tető. Gyönyörű. Gyönyörű és nagyon furcsa.

– Egy gondolatokból épült templom – suttogom.

Isten kétszínű szemével néz rám. Mintha korábban nem tartott volna engem valóságosnak, csupán a C7 sarjának. Most hirtelen valóságos leszek előtte.

Hűvös szeme megtelik melegséggel.

Aztán lassan bólint.

– Pontosan, Samuel – ismétli halkan. – Az agy a gondolatok temploma.

Hirtelen lámpát kapcsol, és ismét ő a szőke viking a homlokával és a bikaszéles vállaival.

– Na jó. Arra vagy kíváncsi, hogy az apád meghal-e, igaz?

Istennek a legszörnyűbb kérdéseket feltenni sem okoz problémát.

Filcet ragad, és egy nagy, fekete pontot rajzol a letörölhető táblára.

– Ez itt az ébrenlét. Világos? – Aztán ráírja a fekete pontra: „éber”, és öt koncentrikus kört rajzol köréje. Egészen kívülre, a külső felületre fent, lent és mindkét oldalon az a szó kerül: „halál”.

Az „éber” pontból kifelé haladó zónákba jön a „kábult állapot”, az „alvás”, az „eszméletlenség”, a „kóma” és végül az „agyhalál”.

Filctolla csikorog a táblán.

– A halál küszöbén különböző életformák léteznek – magyarázza Isten. A filccel a „kóma” területére bök, vesz még egy piros tollat, és további három vonalat rajzol az ábrára. – A súlyos, a középsúlyos és a könnyű kóma. De itt, Sam, közelebb a középponthoz – Saul beszínezi az „alvás” és a „tudattalan” köröket –, sokkal közelebb az ébrenléthez, ezek azok a rétegek, amelyekben apád most alszik. Látod? Közelebb az élethez, mint a halálhoz. Érted?

Bólintok. Nem tudom, Istennek feltűnik-e, hogy az eszméletlenséget és a kómát úgy írja le, mintha valamiféle helyek lennének, nem pedig állapotok.

Dr. Saul hanyagul az asztalra ejti a filctollakat.

– Egy ötlet – veti oda, mielőtt távozik. – Legközelebb homok helyett használj inkább fogkrémet!

Mialatt a liftbe szállok és visszamegyek a másodikra, azon gondolkodom, mi mindenről meséljek ma az apámnak. Talán Saul modelljéről. A körök világáról.

Kíváncsi vagyok, álmodunk-e az alvási zónán kívül. És hogy a gyógyszerekkel létrehozott mesterséges kóma hasonló-e a valódi kómához, vagy sem. És hogy tudatában van-e az ember, hogy kómában fekszik. Én, ha alszom, nem tudom, hogy álmodom. A kóma egyfajta élet, anélkül, hogy tudnánk, hogy nem is élünk? Mint a Mátrixban?

Az elmúlt napokban néha az volt az érzésem, hogy érzem apámat. Volt ebben valami nyugtalanító. Mintha – és ezek olyan gondolatok, amikről Scottnak sosem számolnék be –, mintha az éjszaka és a félelem labirintusában keresné a visszautat a valóságba. Most már tudom, hogy igaz lehet. Ha az ébrenlét, az alvás és a kóma nem állapotok, hanem helyek, akkor apám úton van e helyek között.

Vagy világok. Zónák, amik annál sötétebbek, minél közelebb helyezkednek el a halálhoz.

Amíg a liftre várok, elképzelem ezeket a világokat, mint egy hatalmas, föld alatti teret.

Héjakként fekszenek egymás felett, annál megfoghatatlanabbak, minél távolabb vannak az ébrenlét pontjától. A legszéléről senki sem tudja, hogy is néz ki. Talán nagyon más. Talán a kóma nem is sötét zóna. Talán pont úgy néz ki, mint az élet az ébrenlét körében. Ott, ahol én vagyok, és arra várok, hogy apám megszorítsa a kezem. Hogy egyszer csak nagyon közel kerüljön az ébrenléthez, túl minden szinten, zónán és sötétségen.

A gyógyszerek és az álmok ködéből hirtelen megnyíló lépcsőkön és folyosókon lehessen, ahol néhány pillanatra felbukkanhat az ébrenlét és a halál közötti összes zónán.

Ha megszorítja a kezem, akkor itt van.

– Itt vagyok, Sam, itt… akkor is, ha valahol máshol vagyok. Visszajövök.

De eddig nem szorította vissza a kezem. Sem az első műtét után, sem a második után, amikor a balesetben leszakadt lépét hozták helyre, és csavarozták össze a törött kart, és tíz nap után sem.

Talán ma?

Eddie

– Ma kissé bosszúsnak tűnik, Mrs. Tomlin.

– Nem vagyok bosszús, dr. Foss.

– Természetesen. Bocsásson meg.

– Rettenetesen mérges vagyok. Van különbség, nem gondolja?

– Magától értetődő, Mrs. Tomlin – felelte dr. Foss egy inas barátságos modorában, mint aki teát szolgál fel nekem. Hallom, hogy egyre hangosabb leszek. A félelmem úgy üvölt, mint egy megvadult állat.

– Csinál maga egyáltalán valamit? Vagy csak hagyja meghalni, nehogy túl sokba kerüljön a kórháznak?!

Látom dr. Foss arcát a tükörben, mögöttem áll, a csempézett, erősen megvilágított szobában, ahol tizennégy napja veszem fel és le a védőruhámat, fertőtlenítem a kezemet és az alkaromat, és húzok fehér maszkot a szám és az orrom elé. Dr. Foss alig észrevehetően összeszorítja ajkait, és lesüti a szemét. Megbántottam.

Hála istennek. Bizonyos értelemben hálásnak érzem magam, hogy az angol kórházakban még vannak beteg emberek. Aki beteg, annak vannak érzései, és akinek vannak érzései, együtt tud érezni másokkal.

– Elnézést. Én amúgy nem vagyok ilyen. Remélem.

Dr. Foss kötelességszerűen elmosolyodik, és azt mondja:

– Magától értetődő. – Azzal derekam köré köti a kékeszöld védőruhát. Ahogy ott áll, és a dolgára indul, úgy fest, mint egy jólképzett királynői inas, vagy egy kifinomult, jól nevelt kém. Azon ritka úriemberek közé tartozik, akik baleset esetén mindaddig a süllyedő hajón maradnak, míg a nők és a gyerekek teljes biztonságba nem kerülnek.

Sőt, annyira figyelmes, hogy a fülem mögött most kissé megigazítja és magasabbra tolja a maszkomat. Óvatosan, mintha bármikor felrobbanhatnék.

A könyökömmel fertőtlenítő spray-t nyomok a csempézett falon lévő adagolóból, és a kezeimre dörzsölöm. Remegnek. Napbarnított kezeim szárnyként rezegnek, tintafoltokkal.

– Legyen türelmes magával – mondja szelíden.

Oké. Világos. Sosincs türelmem magammal szemben. Legtöbbször nem is nagyon szeretem magam. Újra erőteljesen megnyomom az adagolót, hogy ne kelljen Fossra néznem.

– Minden betegnek szüksége van valakire, aki hisz benne. Higgyen Mr. Skinnerben, Mrs. Tomlin! Ha jó oka lenne rá, hogy felébredjen, akkor…

Meg akarom kérdezni Fosst, melyik naptári lapról olvasta le ezt. Vissza akarok vágni, hogy egyáltalán nem vagyok jó indok Henri Skinnernek, legalábbis nem elég jó. Egy igencsak furcsa, csaknem három évig tartó on-off kapcsolat után, amelyben néha hónapokig nem láttam Henrit, két évvel ezelőtt ezt kellően világossá is tette számomra. Hogy nem én vagyok az, akivel az életét le akarja élni.

Ekkor mondtam ki először Henrinek:

– Szeretlek, téged akarlak, örökké és azon is túl, ebben és minden más életben.

Erre ő azt válaszolta:

– Én nem.

A világ elsötétült.

Csak nemrég múlt el a szégyen.

Csak nemrég múlt el a hiánya.

Csak nemrég sikerült megszelídítenem ezt a vágyat, amelyre nincsenek szavak, nincs logika.

Csak nemrég kezdtem el mérlegelni egy másik élet lehetőségét, egy másik férfival! Erre Henri erőszakkal berobban ismét a napjaimba, az éjszakáimba, a vágyaimba.

Amikor a nevét hallottam a hivatalnoktól – Ismeri Henri Malo Skinnert? –, hirtelen ismét jelen volt mindhárom dolog.

Testének sima, nehéz melege a testemen.

Az éjszaka a tengerparton, a zöld hullócsillagokkal, amikor arról meséltünk egymásnak, milyenek voltunk gyerekkorunkban.

És az arckifejezése, amikor elment.

Az, hogy Henri beírta a nevemet a mobiltelefonjába és egy kis papírfecnire az útlevelébe is mint „vészhelyzeti kontaktszemélyt”, sőt az én nevemet adta meg a páciens sorsáról való rendelkezés esetére is, ugyanolyan meglepetésként ért, mint a rendőrség tizenöt nappal ezelőtti hívása. A tisztek, egy zavartan ácsorgó kövér és egy nyugtalan vörös hajú, kissé idegesek lettek, amikor elmagyaráztam nekik, hogy én bizony sem Henri élettársa, sem menyasszonya, sem unokatestvére nem vagyok. És hogy körülbelül két éve láttam utoljára. 2014. január 2-án, reggel 8.45-kor.

Szeretlek, téged akarlak, örökké és azon is túl, ebben és minden más életben.

Én nem.

És hogy vágtam pofon és hogy dobtam ki erre!

– Tűnj innen! – kiáltottam, de azt akartam mondani: – Maradj!

– Tűnj innen! – kiáltottam, de belül könyörögtem: – Szeress!

– Tűnj a fenébe! – Ami tulajdonképpen azt jelentette: – Menj, mielőtt még jobban megalázom magam!

Elment.

Sosem felejtem el az arcát, amint az ajtóból még visszafordult. Mintha nem tudná elhinni, hogy tényleg elmegy, és egyszerre visszatekintene az együtt töltött időre, és azon tűnődne, hogy jutottunk el idáig.

Az a kétségbeesés az arcán.

Közel voltam, hogy azt mondjam: – Maradj! – És: – Nem számít, nem kell szeretned!

Komolyan gondoltam volna. Szerelmem nagyobb volt, mint a vágy, hogy szeressenek. Sokkal rosszabb volt, hogy nem akarta a szerelmemet, mint az, hogy nem szeret viszont.

Fogalmam sincs, hogy ez normális-e.

Két éven át mindennap hiányzott Henri, aztán találkoztam Wilder Glass-szal, aki vágyott rám és akart engem. Már nem az a nő vagyok, aki Henri M. Skinnert olyan nagyon szerette, hogy vele akarta tölteni ezt és minden más életet. Nem. A régi énem már csak elhagyott, üres csigaház. Valami, amibe beleborzongok, ha csak rágondolok.

És most itt vagyok. Egy nő, aki, bár nem akarta, mégis magára vállalta egy élő ember feletti rendelkezés jogát.

Nekem kell vészhelyzetben döntenem. A halálról. Nem az életről.

Ki képes erre?

Wilder nem tud róla, hogy már két hete mindennap Wellingtonba jövök. Úgy tudja, felolvasásokon veszek részt, vagy hivatali ügyeket intézek, esetleg ígéretes szerzőkkel találkozom. Sci-fi-írókkal, utópistákkal kiadóként rengeteg dolgom van, így Wilder nem tesz fel kérdéseket, és sosem féltékeny. Wilder David Stephen Ptolemy Glass túl sok stílussal, túl sok jó neveléssel, túl sok aggyal és még inkább túlságosan irigylésre méltó hírnévvel rendelkezik az irodalmi világban ahhoz, hogy valaha is féltékeny legyen bárkire.

Utálok hazudni, mégis olyan magától értetődően teszem, mintha nem ismerném az igazságot.

Mert mi az igazság?

Csak kellő képzelőerő kérdése.

Hogy magyarázzam meg az élettársamnak, miért olyan fontos számomra, hogy hirtelen egy olyan férfiról gondoskodjak a régi életemből, akit soha még csak szóba sem hoztam előtte?

A puszta tény, hogy soha nem beszéltem róla, bármelyik más férfiban gyanút keltene. Wilder Glassban talán nem.

Nem tudom, miért vagyok itt. Nem tudok mit tenni ellene. Túl nagy erőfeszítés lenne meghátrálni, úgyhogy inkább tovább kínzom magam, és csinálom.

Mindenütt táblák és feliratok.

Az öltözőben pedig azok az átkozott szabályok, amelyek nélkül a hozzátartozók többsége valószínűleg üvöltve vetné magát mozdulatlan szeretteire:

1) Nyugodtan, barátságosan és tiszteletteljesen viselkedjen a beteggel!

2) Kerülje az elhamarkodott és a túl hangos mozdulatokat!

3) Nem a betegről beszélgetünk, hanem vele!

4) Mindig bizonyosodjon meg róla, hogy a beteg észlelte-e a jelenlétét, és nem ijed meg, ha megérinti vagy hozzá szól!

Még a házaspárok sem bánnak így egymással.

Henri pedig két hete nem mozdul. Nem pislog, nem nyöszörög, semmi. Érzéstelenítőkből és fájdalomcsillapítókból álló láthatatlan jégtömbbe fagyva, a gépek miatt alacsonyan tartott testhőmérséklettel. Az altatás mélységét nyolcóránként mérik. Mínusz öt a Richmond-skálán azt jelenti: elérhetetlen. Mínusz háromnál visszatérne a világba, mínusz egynél ébren lenne. Elképzelem, hogy a nagy, fekete semmiben utat tör magának a mínusz egy felé.

– Készen áll, Mrs. Tomlin? – Foss hangja halk és tiszteletteljes egyben. Számára valószínűleg minden ember csak egy páciens, aki így vagy úgy, de beteg.

– Igen – válaszolom.

Pedig nem. Félek. A félelem, amit érzek, kúszónövényként fonja körbe a szívemet, a gyomromat, a fejem köré csavarodik, arra sarkall, hogy a világ végéig rohanjak, és elrejtőzzek a sötétben.

Dr. Foss együttérzően néz rám, egy hatalmas Balu medve. A főnöke, dr. Saul, egy hatalmas seggfej.

Nem tetszik neki, hogy ott akarok lenni az ébresztésnél.

– Maga fél, Tomlin – dr. Saul Tomlinnak hív, mintha a kiképzőtisztem lenne, én pedig a közkatonája –, a félelme pedig zavar a munkában, és rossz hatással van Mr. Skinnerre is.

Dr. Foss azonban gyorsan kijavítja kollégáját:

– Dr. Saul nem úgy gondolta, Mrs. Tomlin…

Dr. Saul élesen megfordul:

– Soha többé ne merészelje azt állítani, hogy nem úgy gondolok valamit, ahogy mondom! Soha többé. Sérti az intelligenciámat, amit önnel ellentétben nem hízelgésre pazarolok. A hozzátartozók félelme az itt fekvőknek olyan, mint a méreg.

Pedig ott állok mellettük. Közkatona, vagy veszélyforrás.

Lélegzem, és próbálom minden kilégzéssel a félelmemet a láthatáron túlra, a világ végére fújni. Ezt egy író mutatta egyszer nekem, akinek kiadtam a regényét. A harcművészetekről, illetve az emlékezet elnyomásáról szólt.

Elfújni. Talán igaza van dr. Saulnak, és a pánikom méreg. Talán nincs igaza. Semmit nem akarok kockáztatni, úgyhogy nem félek: elfújom, és csak fújom és fújom.

– Tényleg készen áll, Mrs. Tomlin? – kérdezi dr. Foss.

Bólintok, és most sem mondok igazat. Kilégzés, Eddie.

Valójában tizenöt napja nem tudom megmagyarázni, mit is csinálok én itt, egyszerűen csak csinálom.

Elhaladunk A és B mellett, az állások mellett, ahol egy-egy ágy áll, az ágyakban pedig más-más sorsok. A kéz megremeg, a szemhéj megrándul, az életért folytatott küzdelem némán, mélyen a felszín alatt zajlik.

Valahol olvastam, hogy a mesterséges kóma az élet és a halál között pontosan félúton helyezkedik el.

Lehet, hogy Henri már a holtak nyelvén gondolkodik?

A C7-en fekszik. Megkerülöm az ágyat, és megfogom a kezét.

Dr. Foss megigazítja a nyakkendőjét, majd meglazítja kissé Henri hűtőmandzsettáját:

– Az agy nem szereti, ha ilyen sokáig nincs dolga. Olyan, mint egy autó. Nem jó neki, ha egy helyben áll. A gépeket használni kell, hogy jól működjenek.

Dr. Saul nagy, fehér faként áll Henri túlélősátrának fejénél, agyszkennerrel a kezében néz az osztályos orvosra, és gúnyosan forgatja a szemét.

– Fossy, fejezze be az elcsépelt metaforáit. Az agy nem gép, hiszen akkor legalább részben értenénk. Sokkal inkább kelt tészta, amit addig húzunk, amíg el nem érünk vele valamit. Bármi történhet itt, nem tudhatjuk előre. Világos?

Tudom, hogy dr. Saul igazat mond, de azt kívánom, bárcsak ne ő lenne az, akinek igaza van.

Dr. Foss rám nevet, mosolyával magyaráz:

– Na jó, én máshogy gondolom, de tényleg ő a legjobb.

A félelem kúszónövénye egyszerre ragadja meg az összes izmomat. A hasamban, a vállamban, a nyakamban. Pattanásig feszült félelemben tartom vissza a lélegzetemet, mintha meg akarnám állítani az időt, mintha az átkozott időt bármire is kényszeríteni lehetne, hogy a legrosszabb ne történhessen meg.