A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lewis Carroll: Through the looking-glass and what Alice found there

Macmillan and Co., Limited, London, 1928

Fordította Révbíró Tamás

A versbetéteket fordította Tótfalusi István

Hungarian translation © Révbíró Tamás,

Tótfalusi István 1980, 2022

© Tótfalusi István jogutódja, 2022

© Trubadúr Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Borítóterv: Szabó Levente

Illusztrálta: Sir John Tenniel

ISBN 978-963-656-046-1

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET A tükörház

MÁSODIK FEJEZET A beszélő virágok kertje

HARMADIK FEJEZET A tükörrovarok

NEGYEDIK FEJEZET Subidam és Subidu

ÖTÖDIK FEJEZET Tűk és tavirózsák

HATODIK FEJEZET Dingidungi

HETEDIK FEJEZET Az oroszlán és az egyszarvú

NYOLCADIK FEJEZET „A saját találmányom”

KILENCEDIK FEJEZET Alice királynő

TIZEDIK FEJEZET A ráncba szedés

TIZENEGYEDIK FEJEZET A felébredés

TIZENKETTEDIK FEJEZET Ki álmodott?

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is:

Felhőtlen-tiszta homlokú

s ámuló szemű gyermek!

Bár csöpp vagy, s én hajlott korú,

s az évek futva telnek –

tán örömödre lesz szerény

ajándékom: e kis mesém.

Arcod nem láttam, kacajod

sose csengett fülemben,

és ifju éltedben se sok

perc fog idézni engem –

de most bizton leülsz elém,

hogy meghallgassad kis mesém.

Rég kezdődött, nyár derekán,

tűzött a nap sugára,

messzi harang szava suhant

evezőnk ritmusára;

őrzi még az emlékezet,

kijátszva irigy éveket.

Jöjj hát, fülelj, amíg a szó

keserű hírt kiáltván

ágyba nem hí, vonakodó,

mélabús kisleánykám.

Vén gyermekek vagyunk mi: fáj,

hogyha le kell feküdni már.

Künn hóvihar zúg, fagy ropog,

a mord szél szinte részeg –

benn víg kandalló-tűz lobog,

gyermekkor, puha fészek.

Bűvös szók ejtenek rabul,

és nem bánod, hogy künn mi dúl.

Bár lehet, sóhaj lengi át

kósza árnyként e könyvet,

s rég múlt nyár tűnt fényeire

emlékeznek a könnyek –

mégsem bajt, bút idéz e fény,

s kacagsz, derülsz e kis mesén.

ELSŐ FEJEZET
A tükörház

Egy dolog bizonyos: a fehér cicának semmi köze nem lehetett hozzá, az egész egyes-egyedül a fekete cica bűne volt. A fehérnek ugyanis már negyedórája az arcát mosdatta a cicamama (amit ő nagyon is nyugodtan tűrt); nyilvánvaló tehát, hogy nem vehetett részt a csínyben.

Dorka így mosdatta kicsinyeit: egyik mancsával a fülüknél fogva leszorította őket, aztán a másik mancsával körös-körül megdörzsölte a pofácskájukat, az orruknál kezdve, visszafelé borzolva a szőrüket. Most épp a fehér cicán munkálkodott serényen, mint már említettem, a cica pedig mozdulatlanul hevert, és még dorombolni is megpróbált – nyilvánvalóan meg volt győződve róla, hogy mindez az ő érdekében történik.

A fekete cica viszont már kora délután túlesett a mosdatáson, és miközben Alice a nagy fotelba kuporodva, félálomban dünnyögött magában, nagy hancúrozást csapott egy jókora pamutgombolyaggal, amelyet Alice tekert fel. Ide-oda ráncigálta a szőnyegen, míg végül szét nem jött ismét az egész – akkor aztán ott hevert hurkokat vetve, összebogozódva, beborítva a szőnyeget, miközben a cica a közepén a saját farkát kergette.

– Jaj, te rosszaság! – kiáltotta Alice. Felkapta a cicát, és puszit nyomott az orrára, hogy jelezze: haragszik. – Komolyan mondom, Dorka, igazán megtaníthatnád már őket jó modorra! Igazán, Dorka, te is tudod – tette hozzá, és szemrehányó pillantást vetett az öreg macskára.

Igyekezett olyan mérgesen beszélni, ahogy csak tellett tőle, aztán a cicával és a pamuttal visszamászott a fotelba, hogy újból felgombolyítsa a fonalat. De nem haladt valami gyorsan, mert közben állandóan beszélt, hol a cicához, hol csak úgy magában. Cili nagyon illedelmesen ült az ölében, mint akit érdekel a fonalgombolyítás, és időnként ki-kinyújtotta egyik mancsát, megérintve vele a gombolyagot, mintha segíteni akarna.

– Tudod-e, mi lesz holnap, Cili? – kezdte Alice a beszélgetést. – Tudhatnád, ha ott lettél volna velem az ablaknál, de hát Dorka épp akkor mosdatott, úgyhogy nem lehettél ott. A fiúkat figyeltem, akik rőzsét gyűjtöttek a máglyához… Hű, de sok rőzsét szedtek, Cili! De aztán olyan hideg lett, és annyira esett a hó, hogy abba kellett hagyniuk. Nem baj, Cili, holnap kimegyünk, és megnézzük a máglyát.

Alice közben két-három pamuthurkot a cica nyakába vetett, hogy megnézze, hogy állna neki; ebből aztán kapálódzás lett, a gombolyag a padlóra pottyant, és ismét letekeredett róla sok-sok méternyi pamut.

– Tudod, Cili, annyira megharagudtam rád – folytatta Alice, miután ismét kényelmesen elhelyezkedtek –, amiért olyan sok rosszaságot követtél el! Már majdnem kinyitottam az ablakot, hogy kitegyelek a hóba. És meg is érdemelted volna, te rosszcsont! Erre mit tudsz mondani? Ne szakíts most félbe! – folytatta Alice, és felemelte az ujját. – A fejedre akarom olvasni a bűneidet. Először: kétszer is nyivákoltál, miközben Dorka délután az arcodat mosta. Ne is tagadd, Cili, mert hallottam! Mit mondasz? – kérdezte, úgy téve, mintha a cica megszólalt volna. – Még hogy a szemedbe nyúlt a mancsával? Hát ez is a te hibád, mert nyitva tartottad a szemedet. Ha jó szorosan becsuktad volna, akkor ez nem történik meg. Ne keress kifogásokat, hanem figyelj rám! Másodszor: mikor kitöltöttem a tejet a tálkába, a farkánál fogva elráncigáltad onnan Pamacsot. Hogy szomjas voltál? Hát honnan tudod, hogy nem volt-e ő is szomjas? Harmadszor: összegubancoltad az egész pamutot, míg én nem figyeltem oda… Hát ezek a bűneid, Cili, és még nem büntettelek meg értük. Ha éppen tudni akarod, jövő szerdára tartogatom az összes büntetésedet… Vajon mi lenne, ha az én büntetéseimet gyűjtenék így össze? – folytatta, most már inkább magának, mint a cicának beszélve. – Vajon mit csinálnának velem az év végén? Talán még börtönbe is csuknának. Vagy… várjunk csak… ha például a büntetés az volna, hogy nem kapok ebédet, akkor a büntetés napján egyszerre ötven ebédet vonnának meg tőlem! Hát azt bizony nem is nagyon bánnám. Sokkal inkább megvolnék nélkülük, mint hogy egyszerre mindet megegyem!

Hallod, hogy hull a hó az ablakra, Cili? Milyen kedves, puha a hangja! Mintha simogatná az ablakot. Vajon szereti a hó a földeket meg a fákat? Amikor jó melegen bebugyolálja őket fehér takaróba, talán azt mondja nekik: „Aludjatok csak, amíg újból eljön a nyár.” És mikor felébrednek, Cili, mind zöld ruhába öltöznek, és táncolnak, amikor fúj a szél… Jaj, de szép is ez! – kiáltotta Alice, és tapsolt, ledobva a gombolyagot. – Bárcsak igaz volna! Hiszen a fák olyan álmosnak látszanak ősszel, mikor sárgulnak a leveleik.

Mondd csak, Cili, tudsz sakkozni? Ne nevess, komolyan kérdezem. Az előbb, mikor játszottunk, olyan komolyan figyelted, mintha értenéd, és amikor azt mondtam: „Sakk!”, még doromboltál is. Szép játszma volt, és igazán meg is nyerhettem volna, ha az az undok huszár be nem tolakodik a figuráim közé. Cilikém, most játsszuk azt, hogy…

Bárcsak a felét el tudnám sorolni annak, amit Alice olyankor mondani szokott, amikor azzal kezdi: „Játsszuk azt, hogy…” Épp az elmúlt nap vitázott a nővérével, mert azt találta mondani: „Játsszuk azt, hogy királyok és királynők vagyunk” – mire a nővére, aki sokat adott a pontos fogalmazásra, közbeszólt, hogy az nem lehetséges, hiszen csak ketten vannak; végül Alice hajlandó volt engedni: „Hát jó, legyél te az egyik, és én leszek az összes többi.” Egyszer pedig komolyan megijesztette öreg dadáját, amikor hirtelen azt kiáltotta a fülébe: „Dadus! Most játsszuk azt, hogy én egy éhes hiéna vagyok, te meg egy darab csont!”

De elkanyarodtunk Alice és a cica beszélgetésétől.

– Játsszuk azt, hogy te vagy a fekete királynő, Cili! Szerintem, ha fölegyenesednél, és karba tennéd a mancsodat, egészen olyan lennél, mint ő! Gyerünk, próbáld meg, rajta!

Azzal Alice lekapta az asztalról a fekete királynőt, és a cica elé rakta, mint valami utánozni való modellt. A kísérlet azonban nem járt sikerrel; Alice szerint elsősorban azért nem, mert a cica nem volt hajlandó rendesen összefonni a mancsát. Ezért büntetésképpen fölemelte, és a tükör elé tartotta, hogy lássa magát, milyen haszontalan.

– …És ha nem viselkedsz azonnal rendesen – tette hozzá –, menten átraklak a Tükörházba! Ahhoz vajon mit szólnál? Cili, ha rám figyelsz, és nem locsogsz annyit, elmondom, milyennek képzelem én a Tükörházat. Hát először is ott van az a szoba, amelyet az üvegen át láthatsz: ugyanolyan, mint a mi nappalink, csak éppen minden fordítva van benne. Ha fölállok egy székre, jól látom az egészet, kivéve azt a részt, amelyik a kandalló előtt van. Jaj de szeretném egyszer azt is megnézni! Kíváncsi vagyok, vajon ők is raknak-e tüzet télen… Nem lehet tudni, hacsak a mi kandallónk füstölni nem kezd, mert akkor abban a szobában is megjelenik a füst… de lehet, ez csak színlelés, hogy úgy nézzen ki, mintha náluk is égne a tűz. A könyveik nagyon hasonlítanak a mi könyveinkhez, csak a szavak fordítva vannak bennük. Ezt onnan tudom, hogy egyszer fölmutattam egy könyvet a tükör előtt, és ők is föltartottak egyet odaát.

Szeretnél a Tükörházban élni, Cili? Vajon adnának-e ott neked tejecskét? Lehet, hogy azt a tejet meg sem lehet inni… De várj csak, Cili, ott van még a folyosó is. Egy ici-picit be lehet kukucskálni a Tükörház folyosójára, ha itt tárva hagyja az ember a nappali ajtaját. Az ő folyosójuk nagyon hasonlít a miénkhez, már ameddig el lehet látni benne, de lehet, hogy azon túl aztán egészen más. Jaj, Cili, de jó volna egyszer átjutni oda! Biztos, hogy telis-tele van gyönyörű dolgokkal. Játsszuk most azt, Cili, hogy valahogy át lehet jutni a Tükörházba. Mondjuk, hogy az üveg olyan puha lett, mint a selyempapír, és át tudunk menni rajta. Nahát, már kezd is fátyolosodni, komolyan mondom! Egész könnyű lesz átjutni…

Azzal már fönn is volt a kandalló párkányán, bár azt nem tudta volna megmondani, hogyan került oda. És csakugyan – a tükör mintha szétfoszlott volna, mint valami ezüstösen csillogó pára.

A következő pillanatban Alice már át is jutott rajta, és puhán leugrott a kandallópárkányról, egyenest a tükörszobába. Első dolga volt megnézni, vajon ég-e a tűz a kandallóban, és örömmel látta, hogy igen: ugyanolyan fényesen lobog, mint az, amit maga mögött hagyott. „Tehát itt ugyanolyan meleg lesz, mint otthon – gondolta Alice –, sőt még melegebb is, mert itt senki sem fog rám szólni, hogy menjek el a tűztől. De jó móka lesz, amikor meglátnak engem ideát, és nem tudnak utánam jönni!”

Aztán nézelődni kezdett, és észrevette, hogy amit a régi szobából is láthatott, az mind szokványos és érdektelen, de a többi már egészen más. Például a kandalló melletti falon függő képek mintha megelevenedtek volna, és a párkányon álló órának (amelynek odaátról csak a hátát lehetett látni a tükörben) innen nézve öregemberarca volt, és ez az arc Alice-re vigyorgott.

„Ebben a szobában nincs olyan szép rend, mint a másikban” – gondolta Alice, mert néhány sakkfigurát vett észre a kandalló hamujában.

Meglepetten felkiáltott: „Ó!” – és négykézlábra ereszkedett, hogy jobban láthassa őket. Mert a sakkfigurák párosával fel-alá sétálgattak!

– Itt a Fekete Király és a Fekete Királynő – mondta Alice suttogva, nehogy megriassza őket –, ott meg a Fehér Király és a Fehér Királynő üldögél a szeneslapát szélén; amott két Bástya sétál kart karba öltve… Azt hiszem, nem hallanak engem – folytatta, miközben közelebb hajolt–, és majdnem biztos, hogy nem is látnak. Mintha láthatatlan volnék…

Ekkor sivalkodás hallatszott az asztal irányából; Alice gyorsan arra fordult, s látta, amint az egyik Fehér Gyalog felbukfencezik és rúgkapálni kezd. Kíváncsian várta, hogy most vajon mi történik.

– Ez az én kicsikém hangja! – kiáltott fel a Fehér Királynő, és felugrott a Király mellől, akit siettében belökött a hamuba. – Drága kis Lilykém! Felséges liliomszálam! – Azzal izgatottan kapaszkodni kezdett fölfelé a kandallórácson.

– Felséges a majd megmondtam, micsoda – dohogott a Király, és dörzsölte az orrát, mert estében alaposan beütötte. Ami igaz, igaz, volt oka mérgelődni: tetőtől talpig csupa hamu lett.

Alice mindenáron segíteni szeretett volna, s miközben szegény kis Lily torkaszakadtából visított, felkapta a Fehér Királynőt, és föltette az asztalra, lármás leánya mellé.

A Királynő levegő után kapkodott és leült; a sebes légi úttól elállt a lélegzete. Percekig nem is tellett tőle egyéb, mint hogy némán magához szorította a kicsi Lilyt. Amint újra levegőhöz jutott, átkiáltott a Királynak, aki mogorván ült a hamuban:

– Vigyázz a tűzhányóval!

– Miféle tűzhányóval? – kérdezte a Király, és riadtan nézett a kandallóban lobogó tűzre, mintha attól tartana, hogy vulkán tör ki a közepéből.

– Egyszer csak… fölrepített… ide… – zihálta a Királynő, aki még mindig nehezen kapkodta a levegőt. – Vigyázz magadra… a szokásos úton gyere… nehogy téged is fölrepítsen!

Alice figyelte, amint a Fehér Király lassan kapaszkodik a rács egyik rúdjáról a másikra, aztán megszólította:

– Hiszen így órákig is eltart, amíg az asztalig érsz, ezzel a tempóval. Inkább segítek egy kicsit, jó?

De a király ügyet sem vetett rá: nyilvánvaló volt, hogy nem látja őt, és nem hallja, amit mond.

Így hát Alice nagyon gyengéden megfogta és fölemelte, sokkal lassabban, mint az előbb a Királynőt, nehogy a Királynak is elálljon a lélegzete; de mielőtt letette volna az asztalra, eszébe jutott, hogy leporolja egy kicsit, hiszen a talpától a feje búbjáig hamu borította.

Úgy mesélte később, hogy soha életében nem látott még olyan arcot, amilyet a Fehér Király vágott, amikor azt érezte, hogy egy láthatatlan kéz a magasba emeli és leporolja; annyira elképedt, hogy egy hang se jött ki a torkán, a szeme-szája pedig kikerekedett. Alice úgy nevetett, hogy a keze is reszketett, és kis híján a földre pottyantotta a Királyt.

– Jaj, ne vágj már ilyen arcokat, kérlek – kiáltott fel, megfeledkezve arról, hogy a Király nem hallja –, mert nevetnem kell, és már alig tudlak tartani! És ne tátsd ki a szádat, mert belemegy a por! Úgy ni, azt hiszem, most már elég tiszta lettél! – tette hozzá, miután lesimította a Király haját, és nagyon óvatosan az asztalra helyezte a Királynő mellé.

A Király azonnal hanyatt vágódott, és ott feküdt mozdulatlanul. Alice megrémült, és szétnézett a szobában, nem lát-e valahol vizet, hogy egypár csöppet rálocsoljon. De csak egy üveg tintát talált, és mire visszaért az asztalhoz, a Király már magához tért: izgatottan pusmogott a Királynővel – olyan halkan, hogy Alice alig hallotta, mit beszélnek.

– Biztosíthatlak, drágám – mondta a Király –, úgy megijedtem, hogy egy fillér se maradt a zsebemben!

Mire a királynő így felelt:

– Nincs is zsebed.

– Ezt a rémületes pillanatot – folytatta a Király – soha, de soha nem felejtem el!

– Pedig el fogod felejteni – így a Királynő –, ha föl nem írod a jegyzetfüzetedbe.

A kislány érdeklődve figyelt, miközben a Király előhúzott ruhájából egy óriási jegyzetfüzetet, és írni kezdett. Ekkor Alice egy hirtelen támadt ötlettől vezérelve megragadta a ceruza végét, amely a Király válla fölé nyúlt, és most már ő írt a füzetbe.

A Király rémült, elkeseredett arcot vágott, egy darabig némán birkózott a ceruzával, de Alice sokkal erősebb volt nála, így végül felsóhajtott:

– Drágám, úgy látom, egy vékonyabb ceruzát kell szereznem. Ezzel nem tudok bánni: csupa olyat ír, amit én nem akarok írni.

– Miket ír? – kérdezte a Királynő, és belenézett a füzetbe (amelybe Alice ezt írta: „A Fehér Huszár lefelé csúszik a piszkavas szárán. Nagyon rosszul egyensúlyoz.”). – Ezek nem a te gondolataid!

Alice mellett egy könyv feküdt az asztalon, és miközben a Fehér Királyt figyelte (kissé még aggódott érte, és készenlétben tartotta a tintásüveget, hogy ha a Király megint elájulna, azonnal nyakon önthesse), belelapozott a könyvbe, hátha talál benne olyan részt, amelyet el tud olvasni, „…mert olyan fura nyelven van írva, egy szót se értek belőle” – mondta magában.

A könyvben ilyenek voltak:

Egy darabig törte rajta a fejét, aztán végül eszébe jutott a megoldás. „Hiszen ez tükörkönyv, mi más volna! Ha a tükör elé tartom, a helyes irányba mennek a szavak.”

Ez volt az a vers, amelyet Alice akkor elolvasott:

A GRUFFACSÓR

Nézsonra járt, nyalkás brigyók

turboltak, purrtak a zepén,

nyamlongott mind a pirityók,

bröftyent a mamsi plény.

„Kerüld a Gruffacsórt, fiam,

a foga tép, a karma metsz!

Ne járj, hol grémmadár csuhan

s a bőszhedt Gyilkanyessz!”

Kapta döfke kardját a smorc,

rég csűszte már a nyúf vadat –

megállt a vén plakány tövén

a tamtam-lomb alatt.

Állt felhergült eszmék között,

s ím Gruffacsór – a szeme láng –

hussongva és mortyogva jött

a kuszmadt fák iránt.

Egy! Kettő! Egy! Kettő! – csihant

a döfke penge nyisz-nyasza!

Metélte szét, kapta fejét

s diadalgott haza.

„Hát megölted a Gruffacsórt?

Keblemre, fürgeteg fiam!

Dicshedj soká! Hujhé, hurrá!”

s csuklantott boldogan.

Nézsonra járt, nyalkás brigyók

turboltak, purrtak a zepén,

nyamlongott mind a pirityók,

bröftyent a mamsi plény.

– Szép, szép – mondta, mikor a végére ért –, csak egy picit nehéz megérteni! – Még magának se szívesen vallotta be, hogy egy árva szót sem értett belőle. – Valahogy mindenfélével teli lesz tőle a fejem, csak épp azt nem tudom, hogy mivel. Annyi mindenesetre biztos, hogy valaki legyőzött valamit…

– Hoppá! – ugrott fel hirtelen Alice. – Ha nem sietek, vissza kell mennem a tükör másik oldalára, még mielőtt megnézhettem volna, milyen a ház többi része! Lássuk először a kertet!

Egy pillanat múlva már kint volt a szobából, és futott lefelé a lépcsőn… illetve futásnak éppen nem nevezhette, hanem (így gondolta magában Alice) egy nagyszerű, újszerű módja volt ez a lépcsőn való lejutásnak. Ujja hegyével éppen csak megérintette a korlátot, és szép simán lesiklott, a lába hozzá sem ért a lépcsőhöz. Aztán átvitorlázott a hallon, és ugyanígy kiröppent volna az ajtón, ha meg nem kapaszkodik az ajtófélfában. Kissé szédelgett már a sok röpködéstől, örült, hogy ismét a két lábán járhat, mint rendesen.

MÁSODIK FEJEZET
A beszélő virágok kertje

– Sokkal jobban át tudnám tekinteni a kertet – mondta Alice magában –, ha felmásznék arra a dombra: és lám, van is itt egy ösvény, amely egyenest arra vezet… vagyis hogy éppenséggel nem egyenest – tette hozzá, miután néhány méternyit haladt az ösvényen, és az többször élesen elkanyarodott –, de végül csak ott fogok kikötni. Milyen furán tekereg! Nem is ösvény, inkább dugóhúzó! Hát ez után a kanyar után már biztosan a dombra érek! De nem, mégsem. Egyenest visszavisz a házhoz! No, akkor megpróbálom az ellenkező irányban.

És így is tett: befordult jobbra, befordult balra, egyik kanyart a másik után vette, de bármerre indult is, végül mindig ugyanoda jutott vissza. Sőt, egy alkalommal, mikor a szokottnál gyorsabban fordult be egy kanyarban, nem is tudott megállni, hanem nekiszaladt a háznak.

– Ennek semmi értelme – mondta Alice felnézve a házra, mintha az vitatkozna vele. – Még úgyse megyek be. Tudom, hogy akkor át kéne mennem a tükrön, vissza a régi szobába, és vége volna a kalandjaimnak!

Azzal elszántan hátat fordított a háznak, és újból elindult az ösvényen, elhatározva, hogy addig le nem tér róla, míg a dombra nem ér. Pár percig nem is volt semmi baj, de éppen amikor Alice azt mondta magában: „No, most biztosan sikerülni fog” – az ösvény hirtelen tekeredett egyet, megrázta magát (amint azt Alice később mesélte), és a kislány egyenest besétált az ajtón.