DR. SARA KUBURIC

RAJTAM
MÚLIK

TALÁLD MEG ÖNMAGAD,
ÉS ÉLJ TARTALMAS ÉLETET

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Sara Kuburic / It’s On Me

The Dial Press, an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, USA, 2023

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Sara Kuburic, 2023

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Original Book design by Caroline Cunningham

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636301354

A szerző megjegyzése

Az élettapasztalatok, amelyekkel mindnyájan rendelkezünk, és amelyeken mindnyájan osztozunk, bensőségesek és szentek: hozzánk tartoznak, ezért mások sosem tudják teljesen felfogni őket – a legjobb, amit az olvasó tehet, ha meghallgatja és értelmezi őket, illetve tanul belőlük. Kölcsönözhetők, de az eredeti impulzus azokban raktározódik, akik átélték őket. Éppen ezért végtelenül hálás vagyok mindazoknak, akik hajlandók voltak megosztani velem a történeteiket, és a legértékesebb bepillantást nyújtani a saját létezésükbe.

Ez a könyv az elméleti és klinikai szaktudásomban gyökerezik, de saját tapasztalataim és beszélgetéseim ihlették, amelyeket olyan emberekkel folytattam, akiket ismerek, és akikkel együtt dolgozom. Minden kliens, barát és kutatásban részt vevő álnéven szerepel benne, és a jellegzetes ismertetőjegyeiket is megváltoztattam. Az általam felidézett beszélgetéseket a magánélet védelme és a titoktartás tiszteletben tartása érdekében módosítottam. Ezenkívül néhol az életrajzi vonatkozású adataimat is megváltoztattam, hogy megóvhassam a magánéletemet, és megőrizhessem a biztonságérzetemet, mindezt úgy, hogy közben azért fenntarthassam a saját átélt élményem integritását.

Végezetül pedig annyit, hogy a filozófia trükkös fenevad, és bár minden tőlem telhetőt elkövettem, hogy érthetővé tegyem az összetett gondolatokat, arra biztatlak, hogy olvass, kutakodj, és juss el a saját igazságodhoz.

Mindazoknak, akik elveszettnek érzik magukat

Tartalom

Nem tudom, ki vagyok

I. RÉSZ: Az Én

1. Mi az énvesztés?

2. Mi az Én?

3. Mit kér tőlem az élet?

II. RÉSZ: Az Én, amelyet elvesztettél

4. Mi az énvesztés oka?

5. Miként tartja fenn a társadalom az énvesztést?

6. Hol végződöm én, és hol kezdődnek mások?

III. RÉSZ: Az Én, amelyet élsz

7. Mentális rendteremtés: Hozz létre teret annak, aki valójában vagy

8. A testhálózat: Csatlakozz újra a testedhez, és kommunikálj vele

9. Fogadj be mindent: Éld meg, és fejezd ki az érzelmeidet

IV. RÉSZ: Az Én, amely vagy

10. Hogyan legyél az Éned?

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ajánlott olvasmányok

A szerzőről

Nem tudom, ki vagyok

„Boldog vagy?”

Váratlanul ér a kérdés, amelyre ösztönből azt válaszolnám: Nem, egyáltalán nem. Csupán elviselem a tényt, hogy élek.

Meg vagyok döbbenve.

Huszonnégy éves vagyok, a hétvégére Los Angelesbe látogattam, és egy főiskolás közeli barátommal iszogatok, akit alig láttam a diplomaosztó óta. Könnyed beszélgetésbe elegyedtünk – felidéztük a gondtalan iskolai napokat, pironkodva és kacarászva az emlékeken. De aztán nekem szegezte ezt az ártalmatlannak tűnő kérdést:

„Boldog vagy?”

Bár nem mondom ki hangosan, ez az első alkalom, hogy megengedem magamnak, hogy elismerjem, mélységesen boldogtalan vagyok. Miért most? Az igazság és a nyers érzelem találkozásakor – abban a pillanatban, amit évekkel később felismerek a klienseimben, ahogy hirtelen és elfojthatatlanul rájönnek, hogy életük egy része immár őszintétlennek tűnik számukra – könny kezd csorogni az arcomon. A barátom zavartan néz rám.

Ott ülök, és úgy érzem, mintha rajtam ütöttek volna, és elárult volna a saját testem. A mellkasom elnehezül, miközben a tüdőm azért küzd, hogy a zokogás közepette valamelyest levegőhöz jusson. Nem mondok semmit. Helyette összefüggéstelen és zakatoló gondolatok sűrűjébe zuhanok.

Mélységesen, rettentően boldogtalan vagyok.

Többé már nem tudom, ki vagyok – és nem emlékszem, mikor tudtam utoljára.

Összetörve érzem magam – de nem emlékszem, mikortól van ez így.

Közlöm a barátommal, hogy ki kell mennem a mosdóba. Bizonytalanul botladozom oda a mosdókagylóhoz, és a szélébe kapaszkodva igyekszem lehorgonyozni magam. Egy sikoltás bontakozik ki bennem, de nem eresztem ki. Vizet fröcskölök az arcomra és a nyakamra, remélve, hogy a hideg visszazökkent egy kicsivel kevésbé fájóbb valóságba.

Amikor végre a tükörbe pillantok, élettelen, ismeretlen tekintet fogad. Üres tekintet. Van ott valaki? Felemelem a karom, hogy megtöröljem az arcom, mire az idegen leutánozza a mozgásomat. A nő, aki megérinti az arcomat, én vagyok, azonban nem tűnik olyannak, mintha én lennék. Teljesen elszakadtam attól, aki visszabámul rám. Ezt látja mindenki más is, amikor rám néz?

Szédülök, és megmagyarázhatatlanul le vagyok taglózva.

Aztán végre beugrik: GYŰLÖLÖM azt a nőt ott a tükörben. Össze vagyok zavarodva, frusztráltnak érzem magam, mint akit az a nő folyamatosan csak bánt. Bassza meg! Szenvedek, miközben ő csak nézi, hogy olyan életet élek, amiről még nem is tudom biztosan, hogy érdemes-e élni.

Vagyis nem…

„Nem vagyok boldog” – mondom ki végre hangosan csak úgy, magamnak, egy üres mosdóban.

Másnap reggel el kell érnem a gépemet – a nővérem és én Los Angelesben voltunk egy „csajos utazáson”, most pedig vissza kell mennünk haza, Vancouverbe. Bár előző este képes voltam összeszedni magam a bárban, most viszont már konkrétan rettegni kezdek attól, hogy visszatérjek a „valódi” életembe. Miközben pakolok, minden egyes ruhadarabtól, amit a bőröndömbe teszek, egyre nehezebbnek érzem magam. Merengeni kezdek mindazokon az embereken, dolgokon és szerepeken, amelyeket az életembe „szuszakoltam”, és amelyeket nem nekem szántak. Aztán gyorsan leszidom magam hálátlanságot, sőt szégyent érezve, amiért elégedetlenkedek. Kilencéves koromra túléltem a boszniai és a koszovói háborút, és önmagában a tény, hogy élek, egészséges vagyok, és Kanadában lakhatok, hatalmas és csodálatos kiváltság. Van mit ennem, van hol aludnom, és szívhatom a friss óceáni levegőt. Jól megy a sorom!

De persze ettől az erőltetett pozitivitástól csak még szarabbul érzem magam.

Az az igazság, hogy mostanában nehezemre esik hálásnak lennem. Egy sötét, gagyi, egy hálószobás alagsori lakásban élek, amelyet a férjemmel így is alig engedhetünk meg magunknak. A kopott furgon, amit vezetek, zavarba ejtő hangot ad ki magából, valahányszor rátaposok a fékre. A diploma megszerzése előtti nyáron férjhez mentem, alig huszonkét évesen, és abban a konzervatív keresztény közösségben, amelyben felnőttem, senki sem hökkent meg azon, hogy még azelőtt ilyen hatalmas elköteleződésre vállalkoztam, hogy végleg kifejlődött volna a frontális lebenyem. Miért nem állított meg valaki? – tűnődtem. Most hazamegyek a férjemhez, akit nem szeretek. Szerencsére a legtöbb napon órákon veszek részt, és mesterképzési tanulmányokat folytatok tanácsadó szakpszichológus szakon – ennek ellenére ez a menedékem is kimerítő és versengő számomra. Minden egyes feladattal kirívóan nyilvánvalóvá válnak a hibáim és a múltbeli traumáim. A tanulmányi kötelezettségeimen túl arra kérnek, hogy terápiás foglalkozások keretében megismerkedjek mások érzelmi fájdalmaival, és navigáljak közöttük, mindeközben pedig próbáljam meg kezelni a sajátjaimat. Sok időt töltök azzal, hogy arról ábrándozok, egészen más életet élek – a „mi lett volna, ha…” végtelen lehetőségeiről fantáziálok –, ami a valóságommal való megküzdési stratégia. Az utóbbi időben azt vettem észre, hogy az érzékeim eltompultak, és szinte teljesen elszakadtam a saját létezésemtől.

Érzem a nyomást magamon, hogy olyan legyek, aki nem vagyok, és olyan életet éljek, amit nem akarok. Az emberek azt hiszik, hogy az életem szórakozás, kedves, sőt idilli, és az én feladatommá vált, hogy fenntartsam a színlelést: a tökéletes házasságot, a karcsú alakot, a tanulmányi eredményeket. Mégis bármennyire próbálkozom is, úgy érzem, kudarcot vallok – a saját és a körülöttem lévők szemében.

Fuldoklom.

Sok mindent elvárnak tőlem, hogy mi legyek: feleség, diák, terapeuta, barát, lány és testvér. Mindeközben senki sem kér arra, hogy legyek önmagam, és olyannak mutassam magam, amilyen valójában vagyok – de az sem számítana, ha így tennének, mert még én sem tudom, ki vagyok valójában. Nincs terem, hogy kibogozzam a gondolataimat, vagy megfejtsem az érzéseimet, bár lehet, hogy ez csak egy kifogás, mert ott van bennem a lopakodó gyanú, hogy ha megtenném, összetörnék. Csapdába esettnek érzem magam, félek attól, hogy minden döntésem – legyen az kicsi vagy nagy – egy olyan életre ítéltet a feltételes szabadlábra helyezés esélye nélkül, amelyet nem szeretnék élni. Mélyen belül tudom, hogy a menekülés egyetlen módja, ha összezúzom az általam ismert életemet.

De mi van, ha eközben magamat zúzom össze? Mi van, ha megtörök, mielőtt kitörhetnék?

A reptér felé a taxiban gubbasztva erősen izzadok, körmeimet a tenyerembe mélyesztve igyekszem úrrá lenni a hányingeremen. Semmi sem tűnik jónak a testemet illetően. Még egy egyszerű beszélgetést sem vagyok képes lefolytatni a nővéremmel. Cikáznak bennem a gondolatok. Mire megérkezünk, telítődnek az érzékeim. A tömeg, a gyorsételek és a kávé összekeveredett illata, a nehézség, amelyet az okoz, hogy talpon maradjak, miközben sorban állok, hogy felszállhassak a gépre – mindez túl soknak bizonyul.

Ahogy a kellemetlen érzés fokozódik, egyre jobban igyekszem figyelmen kívül hagyni. (Mitől van az, hogy inkább elviseljük a szenvedést, mint hogy szembenéznénk a saját igazságunkkal?) Elég sikeresen tagadom a valóságomat, amíg fel nem ülünk a gépre, és fel nem villan a biztonsági öv jelzése. Ahogy bekapcsolom, a látásom kezd elhomályosodni, a lélegzetem elakad, a bőröm pedig megfeszül. Kétségbeesetten keresem a kiutat: az ülésből, a testemből, az életemből. Szorosan körbezár a repülőgép bádogfala, és sűrűbbnek, áporodottabbnak tűnik a levegő. Izzadság csorog a nyakamon és a mellkasomon. Kikötöm magam, és felállok, majd a gép eleje felé nyomakodok. Zavart utasok bámulnak rám, miközben a légiutas-kísérő ismételten arra kér, hogy üljek le.

– Le kell szállnom. Le kell szállnom! – kiabálom.

Valami történik. Semmi sem állíthat meg.

Nem emlékszem rá, hogyan hagyom el a gépet, de hirtelen ott találom magam az üres reptéri kapuban teljes pániktól átjárva és a nővéremet bámulva.

Zsibbadnak a lábaim. Aztán a zsibbadás továbbkúszik a felsőtestemre. Összefonom a karom, a mellkasomra szorítva a kezeimet, miközben kicsavarodik a csuklóm, az ujjaim pedig karmokká görbülnek. Csapdába estem a saját testemben. A nővérem elrohan orvosi segítségért. Ördög és pokol! Rémülten figyelem, ahogy nyoma vész a távolban. Pár perccel (bár nekem óráknak tűnik) később visszajön, épp időben, hogy tanúja lehessen, ahogy elveszítem a beszédkészségemet. Képtelen vagyok megmozdítani az államat és az ajkamat, és a szavak nyögésekként törnek elő a torkomból.

Aztán amilyen hirtelen jelentkeztek a tünetek, úgy tisztul ki hirtelen az elmém. Össze vagyok zavarodva.

Vicces, hogyan veszítjük el a korlátainkat, amikor azt hisszük, hogy a halállal nézünk szembe. Ebben a pillanatban rájövök, hogy hajlandó lennék bármit megtenni a saját védelmem érdekében, mert nincs semmi, amiért megérné átélni ezt az érzést. Mi van, ha még azelőtt meghalok, hogy esélyem lenne valóban létezni? – fut át az agyamon.

Végigmérni magamat és megváltoztatni az életemet többé már nem egyszerűen lehetőségnek tűnik, sokkal inkább szükségszerűségnek. Bármit hajlandó lennék kiigazítani, elégetni, eldobni, elhagyni vagy összetörni. Egy gondolat cseng a leghangosabban az elmémben: Ott leszek magamnak. Nem leszek többé csupán passzív szemlélője a saját rohadt életemnek.

Néhány perc múlva befutnak a mentők. Nem haldoklom. Csupán átéltem életem első pánikrohamát. Adnak nekem egy tablettát, és arra kérnek, hogy lélegezzek. Nyugodtnak tűnnek, engem viszont zavar a nemtörődömségük. Az imént néztem szembe a halállal! Ám pár perccel később valóban visszatér a beszédkészségem, leengedem a karom, és végre fel tudok állni.

Ma már tudom, hogy a pánikrohamom a mélységes elveszettségem felismerésére adott válaszként alakult ki – arra a tényre, hogy elmerültem egy olyan életben, amely nem megfelelő a számomra, valamint hogy küzdöttem, hogy önmagam legyek. Ez az esemény önmagában még nem változtatta meg az életemet, de rákényszerített arra, hogy ráébredjek, semmi sem fog változni az életemben mindaddig, amíg ki nem javítom. Az életemért való felelősségvállalás része azt jelentette, hogy felismerem, én magam vagyok a probléma. Vagyis hogy befelé nézek, és elfogadom, hogy a nap végén rajtam múlik, hogy elfogadjam azt a tényt, hogy a döntéseim hozzák létre a valóságom, valamint hogy nekem kell megtennem a dolgok megváltoztatásához szükséges lépéseket.

Ezért a repülőtéri pánikrohamom utáni hónapokban szándékosan törekedtem arra, hogy teret biztosítsak Énem azon változatának, amely lenni szeretnék – hogy növekedhessen és fejlődhessen. Ahelyett, hogy irányítottam vagy korlátoztam volna, aki vagyok (vagy megengedtem volna másoknak, hogy ezt tegyék), megtanultam, miként engedhetem az Énemnek, hogy legyen. A létezésnek ezen a szintjén pedig kezdtem úgy érezni, hogy jobban ismertem, láttam és értettem önmagam (immár nem mások által), mint korábban bármikor. Megtanultam, ki vagyok, végül pedig megtanultam önmagamként élni.

Hogy a tényeket nézzük: véget vetettem a házasságomnak. Alkotói szabadságra vonulva felfüggesztettem a tanulmányaimat. Egy időre felhagytam a kliensek fogadásával is. Elzárkóztam azoktól a barátaimtól, akikről úgy éreztem, hogy nem tartják szem előtt az érdekeimet. Határokat szabtam, és következetesen – és drámaian – elvesztettem vagy átalakítottam sok olyan kapcsolatomat, amelyek hozzájárultak a szorongásomhoz vagy az egzisztenciális rettegésemhez. Elkezdtem rendkívül figyelmesen hallgatni a testemre. Tudatosult bennem az elvárások ketrece, amelyben éltem. Bepakoltam a bőröndömet, átutaltam nyolcszáz dollárt a folyószámlámra, megkérdeztem egy barátomat, hogy aludhatok-e a kanapéjukon, és felszálltam egy abba a szerbiai városba tartó járatra, ahol felnőttem (mindeközben fogalmam sem volt, mit fogok ott csinálni, vagy mikor fogok visszatérni). Naplót vezettem. Utat engedtem a könnyeimnek. Elkezdtem szembenézni a háborús múltam traumájával. Addig nem szexeltem újra, amíg igazán nem akartam. Úgy ettem és mozogtam, hogy mindezzel megtiszteljem a testem. Elgyászoltam azt az énkapcsolatot, amellyel sosem rendelkeztem. Meghallgattam és megkérdőjeleztem azt, amit ki kellett mondanom. Pihentem. Megtanultam mindezt olyan gyakorlattá, folyamatos és ismétlődő erőfeszítéssé tenni, amely alakíthatja az életemet. De ami a legfontosabb, vállaltam a felelősséget a saját létezésemért. Amikor visszatértem az iskolába, befejeztem a mesterképzésemet a tanácsadó szakpszichológus szakon, majd a pszichoterápia doktori képzést is elvégeztem. Egzisztenciális terapeuta lettem, aki identitást érintő, kapcsolati, traumával kapcsolatos, valamint, nos, egzisztenciális kérdésekben (ezekről konkrétabban majd később szólok) segíti a klienseket. Elkezdtem olyanokkal dolgozni, akik üresnek, magányosnak, frusztráltnak vagy egyszerűen boldogtalannak érezték magukat az általuk élt életben vagy önvalójuk miatt.

Az üléseim során észrevettem egy közös szálat:

Énvesztés.

Úgy gondolom, hogy az énvesztés az emberi szenvedésünk központi magját képezi. Bár többségünk képes intuitív módon felfogni, mit jelent az „énvesztés” kifejezés, valószínű, hogy sosem hallottunk róla, vagy legalábbis sosem magyarázták meg nekünk. Az énvesztés az azért való felelősségvállalásunk kudarca, hogy önmagunk legyünk. Ez korántsem olyan fogalom, amellyel találkozhatnál A mentális zavarok diagnosztikai és statisztikai kézikönyvének 5. kiadásában vagy a terápiás szobák többségében, hanem inkább egy olyan eredendően emberi tapasztalat, amely a regényekben, a művészetben, a zenében és életünk nagy részében fejeződik ki.

Mivel magam is átéltem, könnyen ismerem fel másokban az énvesztést, és lenyűgöző volt látni, ahogy a saját tapasztalataim visszhangoztak azokban a történetekben, amelyeket az évek során a klienseimtől és a kutatásaim résztvevőitől hallottam. Ezért írtam ezt a könyvet: hogy segítsek felfedezni számodra az énvesztés fogalmát, hogy ezáltal megválaszolhasd a magadnak a két legrémisztőbb kérdést:

Ki vagyok én?

Miért vagyok itt?

Ezekre nem fogom, vagy inkább nem tudom megadni a válaszokat. Ehelyett megmutatom, hogyan élj ezeken a kérdéseken belül. Az élet zűrös és bonyolult. El kell engednünk azt a gondolatot, hogy embernek lenni könnyű és egyértelmű. Ne tegyünk úgy, mintha az élet minden kérdésére lenne végleges válasz, vagy mintha mindnyájan a boldogság vagy a siker egyetlen úti célja felé tartanánk. Nem lehetséges, mivel ilyen hely nem létezik. Mindazonáltal látni fogod, hogy egy olyan élet megalkotása, amelyben állandóan kérdéseket teszel fel – és felelősséget vállalsz a saját személyes és egyéni válaszaid megéléséért –, egy olyan létezést eredményez, amely vadul felszabadító és rendkívül jelentéssel teli.

Sokunk számára fájdalmas élményt jelent, hogy ellenállunk annak, akik vagyunk, és amit akarunk – hogy nem vagyunk nyitottak a létezés abszurditására és az élet kibontakozásának ismeretlen módjaira. A pánikrohamom gyötrelmes, mégis olyan különleges pillanat volt, amely arra a mélyre ható és üdítő ösvényre vezetett, ahol megvalósíthatom azt, aki valójában vagyok. Mára ezt az emléket már hála lengi körbe.{1} Nélküle még mindig elveszve kóborolnék azon tűnődve, hogy ki vagyok Én, és miért vagyok itt. Vagy ami még rosszabb, továbbra is változatlanul, csak úgy elviselném a tényt, hogy élek.

Végre szabadnak érzem magam – szabadon kifejezhetem magam, bort kóstolgathatok, és beszívhatom az ablakomon túli óceán illatát. Az életemben szereplő emberek őszinték és támogatók. A „szerepeim” igazodnak ahhoz, aki vagyok – inkább érzelmi rezonanciából fakadnak, mintsem kötelezettségből. Olyan döntéseket hozok, amelyekkel tisztelettel adózom magam iránt, miközben vállalom annak folyamatos feladatát, hogy önmagam legyek. Ha tükörbe nézek, felismerem a rám visszatekintő személyt, és büszke vagyok rá.

Szóval kérlek, csatlakozz hozzám e dinamikus, gyönyörű és értékes egzisztenciális utazáson – hogy következetesen minden pillanatban eldönthesd, ki vagy, és igent mondhass azokra az emberekre, helyekre és dolgokra, amelyek jelentéssel bírnak számodra. Hogy igent mondhass az egyetlen gyönyörű életeddel való szembenézésre, annak elfogadására és teljes birtoklására, sőt ami még fontosabb, önmagadra.

I. RÉSZ

Az Én

Kockáztatni annyi, mint egy pillanatra elveszíteni a talajt a lábunk alól. Nem kockáztatni annyi, mint elveszíteni önmagunkat.

SØREN KIERKEGAARD-NAK TULAJDONÍTOTT MONDÁS[1]

1. FEJEZET

Mi az énvesztés?

Íme, egy vizualizációs gyakorlat, amelyet gyakran végeztetek el a klienseimmel azért, hogy érzékeltessem velük, milyen érzés az önvesztés:

Képzeld el, hogy egyedül üldögélsz egy kopott bőrfotelben egy szoba közepén. Előtted egy lepattogzott felületű dohányzóasztal rogyadozik annak a temérdek poros könyvnek a súlya alatt, amelyeket el akarsz olvasni, de eddig nem jutott rá időd. Van nálad egy csésze kávé, amely kihűlt, és megaludt a tej a felszínén. A melletted lévő kis asztalon egy retró zöld lámpa áll, amely, amióta lángba borult a szoba, csak díszként szolgál.

A lángok felkúsznak a falakra, lehántják a tapétát, és hamuernyőket pöfékelnek a levegőbe. A lángok lassan közelednek feléd. Az apró szikrák lyukakat égetnek a lábadnál lévő szőnyegbe. Alig látsz a füstön keresztül. A tüdőd megtelik füsttel, a szemed könnybe lábad. Ennek ellenére továbbra is csak ülsz ott – fizeted a számlákat, nézegeted az e-mailjeidet, határidőket szabsz a munkádnak, hosszú, feldúlt üzeneteket küldözgetsz, vagy inspiráló idézeteket teszel közzé az Instagramon – figyelmen kívül hagyva a közelgő halált. Halk, ösztönös belső sikolyt hallasz. Egy hang mélyen belül arra ösztönöz, hogy MOZDULJ.

De ehelyett arról győzködöd magad, hogy „jól van ez így”; hogy jól vagy, sőt ura vagy a helyzetnek. Hogy az általad választott életmód nem fog fájdalmat okozni neked. Az életed veszélyben forog, de valamilyen okból ezt te nem látod. Figyelmen kívül hagyod, vagy esetleg arra vársz, hogy valaki más megmentsen. Túlságosan „elfoglalt” vagy ahhoz, hogy megmentsd saját magad. Ám az is lehet, hogy észreveszed a lángokat, de azzal vagy elfoglalva, hogy megvitasd, eleve ki gyújtotta a tüzet – inkább kitalálod, hogy kit hibáztass, mint hogy rátalálj egy másik életmódra. Függetlenül az egyedi körülményeidtől nem azt választod, hogy eloltsd a tüzet, ami végső soron azt jelenti, hogy a megégés mellett döntesz.

Arra kérem a klienseimet, hogy üljenek nyugodtan, tárják fel, és értelmezzék ezt a metaforát. Amint megszülték a saját értelmezésüket, megosztom velük, mi a célom ezzel:

Egyedül vagyunk a szobában, hiszen ez magától értetődő: soha senki sem fogja igazán tudni, milyen a bőrünkben lenni. A régi, kopott fotel azt a kényelmet szimbolizálja, amelyet az általunk kialakított szokásoknak és mintáknak köszönhetően érzünk. A szoba közepén van, mert gyakran – függetlenül attól, hogy ez jó-e, vagy rossz – mi vagyunk a saját életünk fókuszpontja. Feszült kapcsolatainkat (az asztalt) az önfejlődés és gyógyulás hiánya (az olvasatlan könyvek) terheli. A hideg kávé az idő múlását és az önelégültséget jelképezi. A lámpa szimbolizálja elhalványuló tudatosságunkat, amelynek fényét elnyomják a falakon felkúszó lángok (a tagadásunk).

A tapéta a határainkat jelképezi. Idővel kezd lehámlani, és veszélyezteti a szoba integritását, vagyis azt, akik vagyunk. A szőnyeg, az alapunk – hitünk, erkölcsünk, értékeink – lángra lobban, és küzdünk, hogy talpra kecmeregjünk. A homályos látás a káros történeteknek felel meg, amelyekkel magunkat traktáljuk, a tüdőnket megtöltő füst pedig mindaz, amit elfogyasztunk, amiről úgy hisszük, hogy „egésszé” tesz bennünket, holott nem. Sikeresen figyelmen kívül hagyjuk a veszély jeleit és a felelősségvállalásra való felszólítást. Feladjuk szabadságunkat, és kockára tesszük életünket, hogy élvezzük az ismerős melegséget: az úgynevezett kötelezettségeinket és a hétköznapi feladatokat. Lehet, hogy nem tudjuk, miért találjuk magunkat egy égő szobában, vagy hogy ki a hibás, de végső soron csak az számít, mit teszünk ellene.

Nehéz lehet belátnunk, hogy bár egy ilyen egyértelmű fenyegetéssel nézünk szembe, továbbra is úgy élünk, mintha mindennek semmi következménye sem lenne. Nehéz elképzelni, hogy valaki, aki olyan jelentős dolog elvesztésének a küszöbén áll, mint az Énje,{2} figyelmen kívül hagyhatná a figyelmeztető jeleket. Ez a veszteség – ez a közelgő veszély, amelyről beszélek – nem fizikai, hanem egzisztenciális.

Ez az a veszély, amellyel a legtöbbünk az általunk választott mindennapi életvitelünknek köszönhetően szembesül.

Töltsünk el egy napot egy Alex nevű lány életében. Reggel amint megszólal az ébresztő, az első dolga, hogy felkapja a telefonját. Csak néhány másodpercbe telik, amíg az ujja megérinti az első alkalmazást. Amint a szeme hozzászokik a fényerőhöz, hunyorogva tekint a homályos képernyőre, és ellenőrzi az üzeneteit, miközben csendben azon töpreng, hogy válaszoljon-e, vagy lájkoljon-e egy képet, mindezt anélkül, hogy túl lelkesnek tűnne. Néhány percet, tízet vagy huszonötöt esztelen görgetéssel tölt, hol tudatosan, hol tudattalanul szentel figyelmet mások életére, testalkatára vagy sikereire, új bizonytalanságokat, összehasonlítgatásokat vagy elvárásokat ültetve el ezáltal a tudatában. Végül a lakásában tüsténkedve felkészül (mások pillantására), és ha egyáltalán van elég ideje arra, hogy valamit magának is megtegyen aznap reggel, akkor az a kávé lesz. Mindig. Alex lehúzza a kávét, miközben belép az első online megbeszélésébe, vagy kirohan az ajtón, hogy elérje a vonatot, teljesen megfeledkezve a reggeliről, esetleg hogy igyon egy kis vizet… vagy, hogy vegyen egy mély lélegzetet.

Munka közben félénken mosolyog, miközben olyan emberekkel foglalkozik, akik kellemetlenek, barátságtalanok vagy éppen rosszak a munkájukban. Az online naptár szerint éli az életét, amely megmondja neki, hogy kivel és mikor kell beszélnie, és mely feladatokat kell még megoldania. A hosszúra nyúló hívások alatt gyakran ellenőrizgeti az e-mailjeit, de egyikre sem fordít túlzott figyelmet. Ha bosszúsnak érzi magát, gunyoros szöveget küld valamelyik kollégájának, aki ugyanabban a videóhívásban vesz részt – várva, hátha elmosolyogja magát. Ebédnél magához vesz egy kis koffeinlöketet, és bekap valamit, miközben alig áll meg egy pillanatra, hogy érezze az étel ízét. Lefényképezi a ruháját vagy a kilátást az asztalától, a kép mellé posztol valami semmiséget az időjárásról, a munkaterheltségről, vagy épp önmagán viccelődik. Alex két-három percenként ellenőrzi, hogy ki nézte meg az Insta-sztoriját, és maga is nézegeti – a képei általában jobban ábrázolják az életét, mint ahogyan azt ő szerinte megéli, és ez segít neki, hogy úgy érezze, sokkal több mindent él át, mint valójában.

Munka után felül a Pelotonra, nem mintha törődne az egészségével, hanem azért, mert utálja a testét. Utána találkozik a barátaival, vagy a kanapén ülve Netflixezik, így terelve el a figyelmét a kimerültségéről, az idegességéről, az unalmáról vagy az elégedetlenségéről, miközben az idő nagy részében a telefonjára sandít, és azon töpreng, vajon az a személy, akinek a profilképét nézi, válaszolni fog-e neki. Végül bemászik az ágyába, és addig bámulja a kijelzőt, míg el nem nehezül a szeme.

Alex megszokta a lángoló szobában való életet (egyesek azt is mondhatnák, hogy belekényelmesedett).

Napról napra egyre mélyebbre süllyed az énvesztésbe.

Ismerősnek tűnik ez valamelyest?

Az „énvesztés” kifejezés szinte úgy hangzik, mintha elvesztenénk a lényegünket, ahhoz hasonlóan, ahogy például a kocsikulcsunkat vagy a telefontöltőnket veszítjük el. Bár vitathatatlanul csábító magyarázat lenne, mégis pontatlan az énvesztést valami vagy valaki más elvesztéséhez hasonlítanunk. Egyszerűen fogalmazva: Az énvesztés nem más, mint eltávolodni attól, akik valóban vagyunk, valamint az összhang, a rezonancia és a szövetség hiánya. Az az érzés, hogy következetlenek és inautentikusak vagyunk – tetteink, érzéseink és döntéseink már nem reprezentálják azt, ahogyan a „valódi” lényünkként értelmezzük és tapasztaljuk magunkat.

A sajnálatos valóság az, hogy túl sokan éljük úgy az életünket, hogy különösebben nyugtalankodnánk amiatt, hogy nem tudjuk, kik vagyunk. Egzisztenciális terapeutaként megértettem, hogy az emberi Én érzékelése a jóllét, a kapcsolatok és a beteljesülés alapköve. Másrészt gyakran épp az énvesztés az oka, hogy nehezünkre esik kommunikálni és határokat szabni; hogy ragaszkodunk az olyan hiedelmeinkhez, amelyek már nem szolgálják az érdekeinket; hogy küzdünk a kapcsolatainkkal; hogy le vagyunk terhelve, vagy rettegünk attól, hogy döntéseket hozzunk; hogy olyan átkozottul nehéz önmagunkat szeretnünk; végül pedig hogy nem vagyunk képesek értelmet és célt találni az életünkben.

Ha ezt olvasod, nagy eséllyel töltöd te is az időd nagy részét úgy, mint egy sétáló élőhalott, nem egészen tudatosan, élénken vagy szabadon. Ez a létállapot annyira gyakori, hogy ezen a ponton bátorkodom azt mondani, hogy az énvesztés az emberlét részévé vált. Nem patologikus, hiszen ez nem diagnózis (mindazonáltal együtt járhat más mentális egészségügyi problémákkal). Sokan szembesülünk vele, és ez az az akadály, amely az autentikusságunk, a kiteljesedésünk és a másokkal való értelmes kapcsolódásunk útjában áll.

Az énvesztés lényege az, hogy nem engedi, hogy – igazán – létezzünk. Nem olyan módon, ahogy azt kielégítőnek találnánk, vagy ami esetleg megérne minden erőfeszítést.

Az énvesztés leggyakrabban annak a következménye, ahogyan a rutinnak tűnő és időnként hétköznapi életünket éljük. Napi döntéseinken és cselekedeteinken keresztül nyilvánul meg, végső soron – és gyakran gyengéden – elvezet minket arra a pontra, ahol már nem ismerjük fel az Énünket, vagy ahol már nem kapcsolódunk hozzá. Ettől a veszteségtől úgy érezhetjük, mintha elszakadtunk vagy elidegenedtünk volna az érzéseinktől, a testünktől, a gondolatainktól, a hiedelmeinktől, a kapcsolatainktól, a céljainktól, a szabadságunktól, az értékeinktől. Ez a szétválás lehetetlenné teszi az összehangolt és következetes cselekvést (hiszen mihez is igazodnál?). Egy idő után pedig ez a disszonancia az üresség, a töredezettség vagy az összhanghiány kimondatlan és kísérteties érzését kelti, amit – ameddig csak bírjuk – figyelmen kívül hagyunk, és letagadunk.

Søren Kierkegaard dán filozófus egy alkalommal úgy fogalmazott, hogy az énvesztés „olyan dolog, ami iránt a lehető legkisebb érdeklődés nyilvánul meg, az viszont mindennél veszélyesebb, ha jelét adjuk annak, hogy rendelkezünk Énnel. A legnagyobb veszély, önmagunk elvesztése, oly csendben bekövetkezhet, mintha semmit sem jelentene. Semmi más nem veszhet el ennyire észrevétlenül: minden más veszteséget, egy kar vagy láb, öt tallér vagy egy feleség elvesztését jobban megérzi az ember.”[2]

Ennek a veszteségnek az a paradoxona, hogy bár gyakran nem vesszük észre, mégis részt vesz benne az akaratunk. Vagyis végső soron azért történik mindez, mert megengedjük. Nem veszíthetjük el Énünket az engedélyünk vagy a részvételünk nélkül. Bár lehet, hogy nem úgy döntünk, hogy szeretnénk egy égő szobában lenni, mindazonáltal a tétlenségünk, a lángok eloltásának elhanyagolása lesz a döntésünkké. Az elidegenedés elsődleges oka lehet tudatossághiány, egy különösen egészségtelen környezet vagy kapcsolat, vagy egy régi seb is akár. De az énvesztés – a teljes elszakadás attól, akik vagyunk – leggyakrabban végül elsősorban az önbecsapás folyamatán keresztül valósul meg. A fenyegetés akkora, hogy már csak úgy tudunk megbirkózni vele – azonkívül, hogy ténylegesen teszünk is ellene –, ha hazudunk magunknak, és tagadjuk, hogy üresnek, félkésznek és zavarodottnak érezzük magunkat. Az életünk foltozgatássá vált, amelyben a foltok a hibás erőfeszítéseink, amelyek arra irányulnak, hogy az űrt kapcsolatokkal, munkával, javakkal vagy akár gyerekekkel töltsük be. Bármi, ami segíthet abban, hogy legalább még egy kicsit úgy tehessünk, mintha nem lenne semmi baj. Folyamatosan figyelmen kívül hagyjuk a múltunkat, az árnyainkat, a sebeinket, közben pedig azon tűnődünk, miért hozunk olyan döntéseket, amelyek nem szolgálják az érdekünket.

Az önámításra való hajlamunk – elrejteni az igazságot önmagunk elől, és csak azt látni, amit látni akarunk, annak ellenére, hogy bebizonyosodik az ellenkezője – nem pusztán egyéni szeszély, hanem az Én egy olyan megközelítésmódja, amely beágyazódik a társadalom egészébe. Társadalmunk normalizálta, hogy valami mások legyünk, mint az Énünk, és hogy őszinte legyek, többségünknek fogalma sincs, hogy létezik alternatív út. Megtanítottak bennünket arra, hogy kiagyaljuk, színleljük, átalakítsuk és szerkesszük, hogy ki vagyunk, annak érdekében, hogy elérjük a „valahova tartozást” vagy az „elismerést”, mintha az ilyen külső nyereségek kompenzálhatnák a belső ürességünket.

Néhányan közülünk tisztában voltak azzal, hogy kik ők, mielőtt eltévedtek. Egyesek viszont eleve sosem váltak az Énjükké. Felnőttünk, megöregedtünk, szerepeink és funkcióink megváltoztak, de sosem ragadtuk meg a lényegünket (azt a belső tulajdonságunkat, amely azzá tesz, akik vagyunk – ezt a fogalmat a következő fejezetben részletesebben is megvizsgálom). Sok mindenné váltunk – szakemberré, partnerré, mentorrá, szülővé, baráttá –, de sosem váltunk igazán az Énünkké. Sosem vállaltunk valódi felelősséget azért a drága, korlátozott időért, amely a rendelkezésünkre áll. Mielőtt mindezt egyáltalán beláthatnánk, a mély zavarodottságunk megnehezíti számunkra, hogy tudjuk, hol is kezdjünk hozzá.

Az énvesztés a legalapvetőbb módon korlátozza azt a képességünket, hogy az Énünk lehessünk.

Ez az egyik legfájdalmasabb emberi élmény – egy láthatatlan szenvedés, amely életünk minden területére rányomja a bélyegét. Mivel nem tudjuk, kik vagyunk, ennélfogva:

Szabotáljuk magunkat, és akaratlanul is kárt okozunk önmagunknak.

Nehezünkre esik, hogy azonosítsuk és megfogalmazzuk, mire van szükségünk, mit gondolunk, vagy hogyan érzünk.

Egy olyan életben találjuk magunkat, amit nem szeretnénk élni, vagy amit nem tartunk kielégítőnek.

Mások érdekét a magunké elé helyezzük.

Bent maradunk olyan kapcsolatokban, amelyekben nem kellene.

Bent ragadunk az egészségtelen mintáink újraélésének ciklusaiban.

Nem tudjuk meghatározni életünk célját vagy irányát.

Nem sikerül meghúznunk és betartatnunk a határokat.

Mély boldogtalanságérzéssel kényszerülünk szembenézni.

Küszködünk az önbecsülésünkkel.

Folyton túlterheltek vagyunk, vagy csalódottnak érezzük magunkat az életünk miatt.

Végső soron nehezünkre esik valódi kapcsolatba lépni, elfogadni, és megbízni abban, akik vagyunk.

Jegyzetek

I. RÉSZ: Az Én

[1] Ismeretlen forrás. Többnyire Søren Kierkegaard-nak tulajdonítják.

1. FEJEZET: Mi az énvesztés?

[2] Søren Kierkegaard: „C. E betegség (a kétségbeesés) formái”. In A halálos betegség: Anti-Climacus keresztény pszichológiai fejtegetése az erkölcsnemesítés és ébresztés jegyében. Fordította: Rácz Péter, Göncöl Kiadó, Budapest, 1993, 40. o.

{1} Ez nem jelenti azt, hogy mindig „hálásnak” kellene lennünk a fájdalmas élettapasztalatokért.

{2} Látni fogod, hogy a könyv egészében olykor nagy É-vel írom az „Én”-t, olykor pedig nem. Valahányszor naggyal írom, az autentikus lényünkre utalok vele. Valahányszor „én”-t vagy „önmagad”-at használok az „Éned” helyett, az inautentikus vagy elveszett verziójára utalok annak, akik valójában vagyunk. A következetesség kedvéért (és mivel az énvesztés anélkül is megtapasztalható, hogy valaha megismernéd a valódi Éned), az „énvesztés” mindig kisbetűvel fog szerepelni.