Európai szabályozáspolitikai kihívások

Szerkesztette

Strihó Krisztina – Szegedi László

Budapest, 2022

A kötet az Innovációs és Technológiai Minisztérium mint Támogató által a TUDFO/51757-1/2019-ITM iktatószámon meghozott támogatói döntése alapján, az NKFIH-830-8/2019. számú
megállapodásban foglaltak szerint, a 2019. évi Tématerületi Kiválósági Program céljainak elérése érdekében költségvetési támogatásból valósult meg.

Szerzők

Dudás Krisztina

Harkai István

Klenanc Miklós

Knapp László

Kozák Henriett

Kozák Kornélia

Lukács Adrienn

Mernyei Ákos

Muzsalyi Róbert

Naszladi Georgina

Orbán Endre

Simon Emese Réka

Strihó Krisztina

Szarka Gergely

Szirbik Miklós

Szűcs Anikó Edit

Szűcs Gáborné

Teleki Bálint

Ujlaki Anikó

Váradi Szilvia

Szakmai lektor

Vörös Imre

A kézirat lezárásának időpontja: 2021. június 8.

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Pordány Katalin

Olvasószerkesztő: Kalcsics Ildikó

Korrektor: Kutas Éva

Tördelőszerkesztő: Stubnya Tibor

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-426-3 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-427-0 (elektronikus PDF) | ISBN 978-963-531-428-7 (ePub)

© A szerkesztők, 2022

© A szerzők, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

Rövidítések jegyzéke

A kötet szerzői és szerkesztői

Előszó

Dudás Krisztina – Mernyei Ákos

Újabb kihívások az európai klímapolitika előtt, különös tekintettel Az európai zöld megállapodásra

Harkai István

Végfelhasználói jogok a digitális szerzői jogban

Klenanc Miklós

A mesterséges intelligencia szabályozása az Európai Unióban

Knapp László

Az uniós jogi személyiség és alkalmazásának korlátai

Kozák Henriett

A gyermek védelmét szolgáló intézkedési lehetőségek jogellenes elvitel esetén a Brüsszel IIa rendelet hatálya alatt és azt követően

Kozák Kornélia – Szirbik Miklós

Fenntartható befektetővédelmi jogalkotás az intra-EU-megállapodások területén, tekintettel az Európai Unió Bíróságának az Achmea-ügyben hozott ítéletére

Lukács Adrienn

A GDPR kihívásai a munkajogban

Muzsalyi Róbert

Az EU-jog érvényesítésének tagállami keretei

Naszladi Georgina

A többszintű alapjogvédelem mint a fenntartható biztonság és társadalmi környezet egyik pillére

Orbán Endre

A bírói függetlenség mint a joghoz való hozzáférés garanciája

Simon Emese Réka

A mesterséges intelligencia kihívásai a szellemi tulajdon védelmének területén

Strihó Krisztina

Jogi csemegék az elektronikus kereskedelem témaköréből

Szarka Gergely

Hatályba lépnek a DAC6-irányelv szerinti adatszolgáltatási kötelezettségek

Szűcs Anikó Edit

A nehéz helyzetben lévő vállalkozások állami támogatásának lehetőségei az Európai Unió szabályai keretében

Szűcs Gáborné

Oktatáspolitika: a társadalmi fenntarthatóság egyik alapkövének szabályozása az Európai Unióban

Teleki Bálint

A kriptovalutákkal kapcsolatos szabályozási hiányosságok az Európai Unióban

Ujlaki Anikó

Az Emberi Jogok Európai Egyezménye vs. EU Alapjogi Charta – a házasságkötéshez való jog tükrében

Váradi Szilvia

Az információs társadalom iránti bizalom erősítését célzó szabályozási módszerek az uniós adatvédelem területén

Felhasznált irodalom

Rövidítések jegyzéke

Alapjogi Charta Az Európai Unió Alapjogi Chartája (Az Európai Unió Hivatalos Lapja [HL], C 202. 2016. június 7. 389–405.)

Alaptörvény Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Bizottság Az Európai Unióról szóló szerződés (EUSz) 13. cikke szerint uniós intézményként működő Európai Bizottság

Btk. a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény

EGK Európai Gazdasági Közösség

EGK-szerződés, EGKSz Az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés (Róma, 1957. március 25.)

EJEB Emberi Jogok Európai Bírósága; az Emberi Jogok Európai Egyezménye (EJEE) betartásának felügyeletére létrehozott bíróság

EJEE Emberi Jogok Európai Egyezménye; az Európa Tanács 1950. november 4-én Rómában kelt Egyezmény az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről című dokumentuma

EKB az EUSz 13. cikke alapján az Európai Unió intézményeként működő Európai Központi Bank

ENSZ Egyesült Nemzetek Szervezete

ESZAK-szerződés Az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés (Párizs, 1951. április 18.), lejárt: 2002. július 23.

EUB az Európai Unió Bírósága (vagy: Európai Bíróság), az EUSz 13. cikke alapján az Európai Unió intézménye, amely az EUSz 19. cikke szerint a bíróságból és a törvényszékből áll; a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése előtt: az Európai Közösségek Bírósága

EUMSz Az Európai Unió működéséről szóló szerződés (HL C 202, 2016. június 7. 47–389.)

Euratom-szerződés, EAKSz Az Európai Atomenergia-közösséget létrehozó szerződés (HL C 327, 2012. október 26. 1–107.)

EUSz Az Európai Unióról szóló szerződés (HL C 202, 2016. június 7. 13–46.)

GDPR az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2016/679 rendelete (2016. április 27.) a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L 119, 2016. május 4. 1–88.)

Lisszaboni Szerződés Lisszaboni Szerződés az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról, amelyet Lisszabonban írtak alá 2007. december 13-án (HL C 306, 2007. december 17. 1–271.)

Mt. a munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény

OECD Gazdasági és Együttműködési Fejlesztési Szervezet (Organisation for Economic Co-operation and Development)

Parlament az Európai Parlament (EUSz 13. cikk)

Ptk. a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény

Számvevőszék Európai Számvevőszék, az EUSz 13. cikke alapján az Európai Unió intézménye

Törvényszék az EUSz 19. cikke szerint az EUB részeként az Európai Unió intézménye (korábban: Elsőfokú Bíróság)

WIPO a Szellemi Tulajdon Világszervezete az ENSZ 1967-ben létrehozott szakosított szervezete (World Intellectual Property Organization)

A kötet szerzői és szerkesztői

Dudás Krisztina vezető kormánytanácsos, Miniszterelnökség Parlamenti és Stratégiai Államtitkárság Közpolitikai Elemzési Főosztály.

Harkai István tanársegéd, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar Összehasonlító Jogi és Jogelméleti Intézet.

Klenanc Miklós ügyvéd, Réti, Várszegi és Társai Ügyvédi Iroda.

Knapp László egyetemi adjunktus, Széchenyi István Egyetem Deák Ferenc Állam- és Jogtudományi Kar Nemzetközi és Európai Jogi Tanszék.

Kozák Henriett bíró, Fővárosi Törvényszék, polgári ügyszak.

Kozák Kornélia tanársegéd, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Lukács Adrienn tanársegéd, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar MKTB Képzések Intézet.

Mernyei Ákos Péter tanársegéd, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Muzsalyi Róbert egyetemi tanársegéd, Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar Polgári Eljárásjogi Tanszék.

Naszladi Georgina főtanácsadó, a Kúria Közigazgatási Kollégiuma.

Orbán Endre tanársegéd, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Simon Emese Réka jogi ügyintéző, Szellemi Tulajdon Nemzeti Hivatala Jogi és Nemzetközi Főosztály.

Strihó Krisztina tudományos munkatárs, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Szarka Gergely ügyvéd, Dr. Szarka Ügyvédi Iroda.

Szegedi László adjunktus, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Szirbik Miklós adjunktus, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Szűcs Anikó Edit tanársegéd, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Államtudományi és Nemzetközi Tanulmányok Kar Európai Köz- és Magánjogi Tanszék.

Szűcs Gáborné doktori hallgató, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar Doktori Iskola.

Teleki Bálint doktori hallgató, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közigazgatás-tudományi Doktori Iskola.

Ujlaki Anikó doktori hallgató, Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közigazgatás-tudományi Doktori Iskola.

Váradi Szilvia egyetemi adjunktus, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar Nemzetközi Jogi és Európa-jogi Tanszék.

Előszó

A társadalmi fenntarthatóság napjaink egyik meghatározó témaköre. Jelen időszak korszakhatárt jelent, hiszen a koronavírus teremtette helyzet kihívás és lehetőség egyszerre mind a tudományos kutatások és kutatók, mind a gyakorlati szakemberek számára. Ebben a helyzetben felértékelődött, egyúttal a viták kereszttüzébe is került, hogy mi a szabályozás helyes szintje, a fellépés intenzitásának szükséges mértéke, az egymással szükségszerűen összekapcsolódó ágazatok közötti koordináció lefolytatásának kívánatos módja.

Ezek a kihívások egyértelmű lehetőséget is teremtenek, hogy nemzetállami, régiós és globális szinten történjen meg egyfajta szemléletváltás, amely a tudományos kutatás helyzetét és szerepét is újradefiniálja. Ennek okán jelen kötet a tematikus egységek széles spektrumát öleli fel. Célunk ezzel az uniós szabályozás szemszögéből a társadalmi fenntarthatóság kérdésének mélyebb és kellően szerteágazó vizsgálata. Így kötetünk vizsgálja a tágan értelmezett életminőség javulását, a szociális jólét elérését, a gazdasági fejlődést, valamint az egészséges környezeti feltételek megteremtését. Ennek keretében és azon túl is szerzőink foglalkoznak a demokratikus jogok érvényesülésével, a társadalmi biztonság megteremtésével is. Emellett az Európai Unió számos szabályozáspolitikai kihívással szembesül a modern technológiák vívmányainak alkalmazásától a szociális igazságosságon át egészen az esélyegyenlőség biztosításának követelményéig. Színes szőttesként ezeket a kihívásokat szeretnénk felvillantani különböző jogterületek vizsgálatával – bízva abban, hogy jelen munka hozzájárulhat az Európai Uniót érintő kihívások megértéséhez a 2020-as évek elején.

Budapest, 2021. június 8.

A szerkesztők

Dudás Krisztina – Mernyei Ákos

Újabb kihívások az európai klímapolitika előtt, különös tekintettel Az európai zöld megállapodásra

Bevezetés

Az Európai Unió (EU) törekvései között napjainkban egyre hangsúlyosabb szerepet tölt be a környezet- és klímavédelem. Noha az európai integráció kezdetén a tagállamok elsősorban a gazdasági együttműködés megvalósítására fókuszáltak, az integráció mélyülésével egyre jobban az uniós szabályozás körébe kerültek a környezet-, illetve a klímavédelmet övező kérdések is.

Napjaink uniós környezetpolitikája elsődlegesen az EUMSz 191–193. cikkeire támaszkodik. Az EUMSz alapján az EU környezetpolitikájának kiemelt céljai közé tartozik az arra való törekvés, hogy hozzájáruljon a regionális vagy világméretű környezeti problémák leküzdéséhez. Ennélfogva az uniós környezetpolitika sarkalatos pontja az éghajlatváltozás elleni küzdelemre irányuló intézkedések ösztönzése és a szabályozási környezet kialakítása.

Tekintettel arra, hogy a környezetvédelem, valamint az ahhoz szorosabban kapcsolódó területek – mint a közlekedés vagy az energiaügy – az EUMSz 4. cikke szerint a megosztott hatáskörök közé tartoznak, e téren erősebben kirajzolódhatnak a tagállamok és az EU közötti érdekütközések, amelyek megnehezíthetik a célok elérését.

Az EU és a tagállamok közötti hatáskörmegosztási vitában újabb fejezetet nyithat az Európai Bizottság (a továbbiakban: a Bizottság) által 2020. március 4-én közzétett rendelettervezet a klímasemlegesség elérését célzó uniós keretrendszer létrehozásáról. Az európai klímatörvényként is emlegetett tervezet a Bizottság 2019 decemberében bemutatott európai zöld megállapodásának (a továbbiakban: a megállapodás) részét képezi. Ebben a Bizottság számos kezdeményezést mutat be, amelyek mindegyike a környezeti és éghajlati kockázatok leküzdésére irányul. A megállapodás alapot ad a Bizottság további zöldstratégiáinak és (új vagy meglévő jogszabályt módosító) jogszabályi javaslatainak kidolgozásához, amelyek vélhetően az európai gazdaság szinte minden szegmensére hatással lesznek. Célkitűzéseit a tagállamok alapvetően támogatják, a megvalósítás és a konkrét intézkedések tekintetében azonban számos eltérő álláspont fogalmazódott meg. Ebből adódóan – tekintettel az EU és a tagállamok gyakran eltérő gazdasági megfontolásaira, céljaira és kiindulópontjaira – további érdekellentétek kerülhetnek felszínre.

Jelen tanulmány elsőként az EU környezetpolitikájának kialakulását és jogi alapjait mutatja be, különös tekintettel a tagállamok részvételi lehetőségeire. Ezt követően Az európai zöld megállapodás áttekintése mellett az európai klímatörvény-tervezetet (a továbbiakban: a klímatörvény) veszi górcső alá. A tanulmány középpontjában a klímatörvény jogilag leginkább vitatott rendelkezései állnak: a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok. Ezek kapcsán az uniós intézmények és a tagállamok viszonyára fókuszálva arra keressük a választ, hogy vajon mennyire lehet feszültségektől mentes az uniós klímapolitika.

Az Európai Unió környezet- és klímavédelmi politikája

Az európai integráció kezdetén az alapító tagállamok elsősorban a gazdasági együttműködés elmélyítésére helyezték a hangsúlyt. Az egyre nagyobb figyelmet kapó környezeti szennyezések azonban olyan határokon átívelő problémaként jelentkeztek, amelyek megkívánták a nemzetközi együttműködést. A környezeti kockázatok kezelése, valamint a globális közjavak védelme tekintetében uralkodó paradigmává vált, hogy nem a nemzetállami, hanem a regionális szinten megvalósítható programokra kell koncentrálni. Emellett egyre elfogadottabbá vált az a nézet is, hogy az egységes környezetvédelmi normák kialakítása nélkülözhetetlen a belső piac működéséhez.[1] A közösségi szabályozás hiánya ugyanis ahhoz vezethet, hogy a környezetileg felelős módon működő gazdaságok hátrányba kerülnek a környezetvédelemre forrásokat nem fordító gazdaságokkal szemben. A környezetpolitika kialakítása mellett további gazdasági érvként szólt, hogy a környezeti problémák nem megfelelő kezelése jelentős többletköltséggel járhat a gazdasági szereplők számára: a szennyeződés felszámolása, valamint a környezetszennyezések következtében kialakuló egészségügyi problémák kezelése számottevő többletráfordítást okozhat.[2]

A közösségi környezetvédelem jogi alapjai

1957-ben a Római Szerződés nem tartalmazott semmiféle rendelkezést a közös környezetvédelmet illetően. A 1960-as évektől azonban a 2. cikke által megfogalmazott alapelvre egyre inkább úgy tekintettek, mint amely alá tartozik a közösségi környezetvédelem is.[3] E szerint a Közösség feladata többek között, hogy „területén előmozdítsa a gazdasági tevékenységek harmonikus fejlődését, a folyamatos és kiegyensúlyozott gazdasági növekedést, a nagyobb stabilitást és az életszínvonal gyorsabb emelkedését”.[4]

Az európai környezetpolitika első valódi mérföldkövének az Európai Tanács 1972-es párizsi ülése tekinthető. Az ülésen részt vevő állam-, illetve kormányfők egyöntetűen megállapodtak abban, hogy szükség van a közösségi környezetpolitika kialakítására, és egy cselekvési program kialakítását kérték.[5] A párizsi csúcs eredményeképpen elfogadott akcióprogram elsősorban célkitűzéseket, alapelveket fogalmazott meg, így a konkrétumok, kötelező operatív szabályok hiánya jellemezte.[6]

Az Európai Unió Bírósága (a továbbiakban: az EUB vagy a Bíróság) döntéseivel már azelőtt jelentősen hozzájárult az uniós környezetvédelem alakításához, hogy annak közvetlen jogalapja megjelent volna a szerződésekben.[7] A C-240/83. számú ügy során a Bíróság jogi állásfoglalásában kimondta, hogy a környezetvédelem „egyike a Közösség lényegi céljainak”, amely ebből kifolyólag akár az áruk szabad mozgásának elvét is korlátozhatja.[8] Nem sokkal később, a „dán palack” ügyként elhíresült C-302/86. számú eset során a testület ismételten megerősítette, hogy a környezetvédelem a Közösség alapvető érdeke, sőt egyben kötelezettsége is.[9]

A ma hatályos szabályozás alapjait végül az Egységes Európai Okmány fektette le 1986-ban, majd 1993-ban a Maastrichti Szerződés által a környezetpolitika bekerült a hivatalos uniós szakpolitikák körébe. Az Amszterdami Szerződés deklarálta, hogy a környezetpolitikának minden uniós szakpolitikába bele kell épülnie, hiszen – ahogy Ken Collins, az Európai Parlament (a továbbiakban: az EP vagy a Parlament) Környezetvédelmi Bizottságának egykori elnöke is megfogalmazta – „a környezetpolitika bevezetésének nincs értelme abban az esetben, ha ellentmondásban áll más ágazati politikákkal”.[10] A Lisszaboni Szerződés óta az uniós környezetpolitika feladatai között az „éghajlatváltozás elleni küzdelem” külön célkitűzésként szerepel.[11] Az EUMSz szerint az EU a környezeti céljai érdekében szükséges lépésekről elsősorban rendes jogalkotási eljárás keretében dönthet, amely során konzultációt folytat az Európai Gazdasági és Szociális Bizottsággal, valamint a Régiók Bizottságával is. Meghatározott esetekben azonban a szerződés egyhangúságot követel meg.[12]

A tagállamok lehetőségei a környezet- és klímapolitika területén

Az EU a környezetpolitika területén a tagállamokkal megosztott hatáskörrel rendelkezik.[13] Jóllehet elviekben a megosztott hatáskör esetén az adott szabályozandó területen az EU és a tagállam egyaránt hozhat intézkedéseket, a tagállami hatáskör valójában inkább csak feltételesnek mondható. A környezetpolitika területén hallgatólagos formájában megjelenik ugyanis az előfoglalás intézménye. A kifejezett előfoglalással ellentétben a hallgatólagos előfoglalás nem utalja az adott terület szabályozását kizárólag az EU hatáskörébe, ugyanakkor a tagállami jogalkotás több szempontból is akadályoztatva van.[14] A tagállamnak ugyanis csak addig van lehetősége a terület szabályozására, ameddig az EU az adott kérdésben még nem hozott intézkedést.[15]

Az EUMSz jogharmonizációs rendelkezései alapján a tagállamoknak azonban arra is van lehetőségük, hogy fenntartsák egyes nemzeti intézkedéseiket, amennyiben azok a környezet védelmét szolgálják. Sőt, a tagállamok akár a jogharmonizációt követően is dönthetnek úgy, hogy a közösségi szabályozástól eltérő nemzeti rendelkezést léptetnek hatályba, amennyiben az az uniós jog által nem szabályozott problémát érint, esetleg az uniós jognál szigorúbb intézkedést foganatosít. Ez abban az esetben lehetséges, ha a harmonizációt követően a tagállam új tudományos bizonyítékon alapuló, a környezet (vagy a munkakörnyezet) védelmével kapcsolatos nemzeti rendelkezések bevezetését tartja szükségesnek a tagállamra jellemző olyan probléma miatt, amely a közösségi intézkedés elfogadását követően merült fel. Amennyiben az adott tagállam szükségesnek tartja a saját szabályozásának fenntartását vagy az uniós szabályozástól eltérő rendelkezések bevezetését, akkor a (bevezetendő) nemzeti rendelkezésekről és a fenntartás, illetve a bevezetés indokáról értesítenie kell a Bizottságot. A Bizottság ezt követően megvizsgálja a nemzeti rendelkezéseket, hogy azok nem jelentenek-e rejtett kereskedelmi korlátozást vagy akadályt a belső piac működésére nézve, illetve hogy nem válnak-e a tagállamok közötti önkényes megkülönböztetés eszközévé, majd a vizsgálatot követően elutasítja vagy jóváhagyja a tagállam rendelkezéseit.[16] Mindezek alapján az EU harmonizációs intézkedéseitől a tagállamok kétféleképpen is eltérhetnek: vagy fenntartják korábbi rendelkezéseiket, vagy utólag vezetnek be egy új, de az uniós szabályozástól eltérő rendelkezést.[17] Az uniós jog elvárásainak felpuhítására ugyanakkor a tagállamoknak nincs lehetőségük.

Ezenfelül az EU és a tagállamok számára is lehetőség van a harmadik országokkal és a nemzetközi szervezetekkel való együttműködésre a környezetvédelem területén. Következésképpen környezetvédelmi tárgyú nemzetközi szerződéseket az EU és a tagállamok is köthetnek, azaz a nemzetközi együttműködéseket illetően az EU hatásköre nem kizárólagos, és nem feltétlen, hanem itt is a megosztott hatáskör elve érvényesül.[18]

A fentiek alapján látható, hogy bár az uniós környezetpolitika a megosztott hatáskörök közé tartozik, a tagállamok mozgástere viszonylag szűk az önálló környezeti intézkedések bevezetését illetően. A tagállamok lehetőségeit jól érzékelteti az az adat, amely szerint a nemzeti környezetvédelmi jogszabályok megközelítőleg 80%-a uniós jogszabályokon alapul.[19] Az új Bizottság aktív környezetpolitikai szerepvállalását tekintve pedig elképzelhető, hogy ez az arány az EU-s szabályozás javára tovább nőne.

Az európai zöld megállapodás

A 2019 decemberében hivatalba lépett Bizottság kiemelt figyelmet szentel a klímaváltozás problémájának. Elnökének, Ursula von der Leyennek meggyőződése, hogy Európának vezető szerepet kell vállalnia az éghajlatváltozás elleni küzdelemben.[20] A Bizottság 2019. december 11-én mutatta be a European Green Deal – Az európai zöld megállapodás – című tervezetet, amelynek a Parlament 2020. január 15-én nagy többséggel bizalmat szavazott, noha a benne foglaltaknál még grandiózusabb lépések kitűzését szorgalmazza.[21]

A megállapodás egyfajta növekedési stratégiát vázol fel, amelynek segítségével az EU elméletben egy erőforrás-hatékony és versenyképes gazdaság kialakítását és működtetését célozza meg.[22] Egyik központi célkitűzése szerint az EU-nak 2050-re klímasemlegessé kell válnia. A 2050-es uniós klímasemlegességre vonatkozó politikai döntés az Európai Tanács 2019. december 12-i ülésén született, s Magyarország is támogatta. Az integráció történetét szemlélve érdekes fordulatnak tűnhet, hogy míg 1953-ban az alapító tagállamok a szén- és acéltermelés összehangolását tűzték ki célul maguk elé, 2020-ban a tagállamok már a szén helyett a megújuló energiaforrások alkalmazására, egy modern, erőforrás-hatékony gazdaság fenntartására, illetve a fenntarthatóbb, környezetbarát termelésre törekednek.[23]

A tervezet további céljai között szerepel az emberi, valamint az állat- és növényvilág védelme a környezeti kockázatokkal és hatásokkal szemben, valamint az európai vállalatok támogatása abban, hogy világelsővé váljanak a környezetbarát termékek forgalmazásában, illetve a környezetbarát technológiák alkalmazásában. A megállapodás rögzíti annak fontosságát, hogy a zöld életmódra történő átállásnak méltányosnak és inkluzívnak kell lennie, így kiemelt figyelmet kell fordítani azokra a területekre, gazdasági ágazatokra, munkavállalói csoportokra, amelyek a leginkább ki lesznek téve az átállással járó kihívásoknak.[24] Szövegében az uniós környezetvédelem egyik lényeges alapelve, az integráció is megjelenik, amely szerint a környezetvédelmi követelményeknek az EU más szakpolitikáinak részeként is meg kell mutatkozniuk.[25] A tervezet megállapítja ugyanis, hogy a megállapodás célkitűzéseihez minden uniós fellépésnek és az uniós szakpolitikáknak illeszkedniük kell.

A megállapodás tartalmazza a célok eléréséhez szolgáló intézkedések ütemtervét, amelyet szükség esetén – a fejlemények, valamint a szakpolitikai válaszok fényében – aktualizálnak. A Bizottság szerint az EU közösen, egységes fellépéssel képes arra, hogy fenntarthatóbb pályára állítsa a gazdaságát, ugyanakkor tudatában van annak, hogy a környezetvédelmi törekvéseket Európa nem tudja egyedül megvalósítani. Von der Leyen célja, hogy az EU vezető szerepet töltsön be az éghajlatváltozás elleni globális küzdelemben, ugyanakkor szükséges az is, hogy szomszédjait, partnereit és a nagy szén-dioxid-kibocsátó gazdaságokat is ösztönözze az európai zöld irányvonal követésére.[26]

A megállapodás részeként a Bizottság a 2050-re kitűzött klímasemlegességi célt rögzítő európai éghajlat-politikai jogszabályra irányuló javaslatát 2020 márciusában tette nyilvánossá.

Az európai klímatörvény

A klímasemlegességet célzó tervek jogi érvényre juttatásának céljából a Bizottság 2020. március 4-én terjesztette elő „a klímasemlegesség elérését célzó keret létrehozásáról és az (EU) 2018/1999 rendelet módosításáról szóló” rendelettervezetet, amelyet „európai klímatörvény”-ként is emlegetnek. A rendelettervezet egyik kiemelt célja a 2050-es uniós klímasemlegesség célkitűzésének jogszabályi rögzítése. Az Európai Tanács már 2019 decemberében jóváhagyta a célkitűzést, tekintettel azonban arra, hogy az Európai Tanács következtetései nem bírnak jogi kötőerővel, a cél iránti politikai elköteleződést egy rendelet megalkotásával tudják csak jogilag kötelezővé tenni.[27]

A tervezet szerint az EU összehangolt fellépése hatékonyan kiegészítheti és megerősítheti a nemzeti intézkedéseket, fokozva ezáltal az éghajlatváltozással kapcsolatos fellépések sikerességét. A rendelettervezet – számos elismert érdeme mellett és ilyenkor természetes módon – több ponton kritika tárgyává vált mind a klímaaktivisták, mind a tagállamok körében, amelyek – bár egymástól egyes esetekben eltérő okokból kifolyólag – fenntartásokkal fogadták azt. A zöldszervezetek bírálata szerint a tervezet nem elég ambiciózus, és nem alkalmas arra, hogy az EU eleget tegyen a párizsi megállapodásban kitűzött célnak, azaz nincs összhangban azzal, hogy törekedni kell a globális átlaghőmérséklet-emelkedés 1,5 Celsius-fokos küszöbön belül tartására.[28] Tizenkét tagállam már a klímatörvény megjelenése előtt levélben sürgette az Európai Bizottságot, hogy mielőbb, de legkésőbb 2020 júniusára készítse el az ambíciónövelésre vonatkozó tervét, és a dekarbonizáció felgyorsítására szólítottak fel.[29] A klímatörvény jelenleg egyedül a 2050-re vonatkozó célt rögzíti, a 2030-as, valamint a 2030–2050 közötti időszakra vonatkozóan nem fogalmaz meg konkrét elérendő célt, hanem ezekre vonatkozóan csupán a felülvizsgálati eljárásrendet határozza meg.[30]

A tagállamok egy csoportja aggodalmát fejezte ki, hogy a tervezet szinte kizárólagos hatalommal ruházza fel a Bizottságot a klímacélok meghatározását illetően.[31] A tervezet egyik legszembetűnőbb javaslata ugyanis, hogy a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat fogadhat el az uniós szintű kibocsátáscsökkentési pálya meghatározására vonatkozóan a megnövelni tervezett 2030-as, illetve a már meglévő 2050-es célérték között.[32] A 2030-as cél jelenleg az 1990-hez képest legalább 40%-os kibocsátáscsökkentés, de a Bizottság szeretné ezt 50–55%-ra emelni. Több tagállam és a Parlament is jelezte már, hogy 55%-os célt szeretne látni a klímatörvényben.[33] A helyzet visszásságát mutatja, hogy a rendkívül ambiciózus célokat megfogalmazó tagállamok között több olyan is van, amelyik az elmúlt évtizedekben nem tudta csökkenteni a kibocsátását. Noha a Bizottság nem írhatja felül a 2030-as, illetve a 2050-es célokat, azt megteheti, hogy a 2030 és 2050 közötti kibocsátáscsökkentési pályát nem lineárisan határozza meg a delegált jogi aktusban, hanem gyors előrehaladást próbál kikényszeríteni már a 2030-as évek elején. A rendelettervezet alapján a Bizottság 2023. szeptember 30-ig, majd azt követően ötévente értékeli az EU által elért eredményeket, illetve a meghozott intézkedéseket. Amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az uniós intézkedések nem felelnek meg a klímasemlegességi célkitűzésnek, illetve nem biztosítják a megfelelő ütemű előrehaladást a kibocsátások csökkentése vagy az éghajlatváltozás elkerülhetetlen hatásaihoz történő alkalmazkodás területén, akkor felülvizsgálja a teljesítési pályát, és megteszi a szükséges intézkedéseket.[34]

A következőkben megvizsgáljuk, hogy a Bizottság részére adott felhatalmazás miként csökkenthetné a tagállamok ráhatását az uniós klímapolitika alakulására.

A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok problematikája

Az uniós jogi aktusok köre a jogalkotási aktusok és a nem jogalkotási aktusok csoportjára osztható. A nem jogalkotási aktusok közé a végrehajtási aktusok, valamint a felhatalmazáson alapuló aktusok tartoznak.[35] Felhatalmazáson alapuló jogi aktusokat – vagy más néven delegált jogi aktusokat – a Bizottság alkothat, amennyiben erre a Parlament és a Tanács jogszabályban felhatalmazza. A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok a jogalkotási aktusok lényegesnek (alapvetőnek) nem minősülő rendelkezéseit módosíthatják vagy egészíthetik ki. A Bizottság jogköre szigorúan behatárolt, hiszen azon túl, hogy nem módosíthatja a jogalkotási aktusok alapvető elemeit, a Parlament és a Tanács részéről kapott felhatalmazásnak pontosan tartalmaznia kell a hatáskör-átruházás célját, tartalmát, hatályát, illetve időtartamát. Ezen túlmenően a felhatalmazás gyakorlását a Parlament és a Tanács feltételekhez kötheti: a felhatalmazást visszavonhatják, vagy dönthetnek úgy, hogy a felhatalmazáson alapuló jogi aktus csak akkor léphet hatályba, ha nem emeltek ellene kifogást.[36]

Fontos kiemelni, hogy szigorúan behatárolt keretek között a Bizottság – noha nem jogalkotási aktusi formában, de tartalmi értelemben mégis – tényleges jogalkotást is végezhet,[37] tekintettel arra, hogy akár rendelet, akár irányelv vagy határozat kiadásának keretében normatív szabályokat tud megállapítani, amelyek címében mindenképpen fel kell tüntetnie a „felhatalmazáson alapuló” megjelölést.[38] A gyakorlatban általában a Bizottság rendeletet ad ki.

A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elsődleges célja az uniós jogalkotás minőségének javítása, a jogszabályok ezáltal ugyanis egyszerűbbek és naprakészek tudnak maradni.[39] A delegált jogi aktusok lehetővé teszik az uniós jogalkotó számára, hogy a szabályozás megalkotása során elsősorban a központi elvek meghatározására koncentráljon. Emellett azáltal is csökkenti a jogalkotók terheit, hogy az adott jogi aktus kiegészítéséhez nem kell lefolytatni a hosszadalmas, időigényes jogalkotási eljárást.[40] A felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadásának részletes szabályozását a jogalkotás minőségének javításáról rendelkező intézményközi megállapodás (a továbbiakban: az intézményközi megállapodás) tartalmazza. A delegált jogi aktusok megalkotásának első állomásaként a Bizottság konzultációt folytat a tagállamok képviselőiből álló szakértői csoportokkal, majd lehetőséget biztosít az uniós polgárok, valamint az érdekelt szervezetek számára, hogy visszajelzést adjanak a szövegtervezettel kapcsolatosan. Miután a Bizottság elfogadta a tervezetet, a Parlament és a Tanács számára fő szabály szerint két hónap áll rendelkezésre a jogszabály megvétózására. A Parlament és a Tanács vétójoga akkor lehet hatékony, ha igazolható, hogy a felhatalmazáson alapuló jogi aktus a tartalma révén tagállami hatásköröket sért, vagy tartalma a megadott felhatalmazásnak nem felel meg. Abban az esetben, ha nem emelnek kifogást, hatályba lép a Bizottság felhatalmazáson alapuló jogi aktusa.[41] Mindemellett az intézményközi megállapodás megállapítja, hogy az alapvető jogi aktus mind határozott, mind határozatlan időtartamra adhat felhatalmazást a Bizottság számára felhatalmazáson alapuló jogi aktusok elfogadására.[42]

A delegált jogi aktusok megalkotásának, illetve elfogadásának folyamatából látható, hogy ha a Bizottság nem veszi figyelembe a tagállami szakértők által felvetett aggályokat, akkor a Parlament és a Tanács csak az eljárás végén egy „igen” vagy egy „nem” kimondásával befolyásolhatja a Bizottság jogalkotását. Mivel a Bizottságnak is érdeke, hogy ne vétózzák meg a felhatalmazáson alapuló jogi aktust, a legtöbb esetben mutat némi rugalmasságot a tagállami szakértők felvetései iránt. Arra is volt azonban már példa, hogy a Bizottság kitartott az eredeti szövegtervezete mellett, és a Tanács megvétózta a jogi aktust. Ebből kifolyólag fennáll a lehetősége, hogy akár a tagállamok, akár a parlamenti képviselők közül többen fenntartásukat fejezik majd ki a klímatörvény fenti rendelkezésével kapcsolatban. Az aggályok megfogalmazásának valószínűségét az is alátámasztja, hogy 2019 tavaszán a Bizottság az új megújulóenergia-irányelvhez[43] kapcsolódóan delegált jogi aktus keretében[44] állapította meg a bioüzemanyagok fenntarthatósági kritériumait, amely aktus hatálybalépését számos vita előzte meg. Az európai gazdák és termelőszövetkezetek a delegált jogi aktus elutasítását kérték a Parlamenttől, a Parlamentben azonban megoszlott a vélemény a Bizottság tervezetéről. A Parlament végül nem akadályozta meg a bizottsági jogalkotást, azonban egyértelműen feszültséget okozott, hogy nem volt lehetősége módosítást eszközölni a szövegtervezeten.[45] Tekintettel arra, hogy a klímacélok meghatározása milyen szenzitív területnek számít, elképzelhető, hogy a Parlament nem fogja támogatni a Bizottság felhatalmazását, bár ez kevésbé valószínű. A valószínűbb az, hogy ha valaki, akkor a Tanács lesz az a két társjogalkotó közül, amelyik nem fogja megadni a Bizottságnak a felhatalmazást.

Tagállami aspektusból szemlélve a felhatalmazáson alapuló jogi aktusok kapcsán már önmagában az is feszültséget okozhat, hogy sokszor nem egyértelmű: a kiegészítendő jogszabály mely rendelkezései minősülnek alapvetőnek, és melyek azok, amelyeket a Bizottság kiegészíthet, módosíthat. A klímatörvény esetében az uniós szintű kibocsátáscsökkentési pálya kulcsfontosságúnak tűnik, hiszen lényegében meghatározná az időközi (például éves) célértékeket uniós szinten. A tagállamok tehát úgy érezhetik, hogy a Bizottság egy rendkívüli fontossággal bíró kérdésben akár teljesen önállóan, a tagállamok lényegi beleszólását megkerülve hozhat döntéseket.

Mindezek mellett a tervezet alapján a tagállamoknak az éghajlatváltozás hatásaihoz alkalmazkodási stratégiákat, terveket kell kidolgozniuk, illetve végrehajtaniuk a klímasemlegesség elérése érdekében. A Bizottság az uniós intézkedésekhez hasonlóan ötévenként értékeli a cél érdekében tett nemzeti intézkedéseket és az előrehaladást, és ajánlásokat ad ki, ha következetlenségeket talál, vagy ha úgy ítéli meg, hogy egy tagállam intézkedései nem elegendők, illetve nem összeegyeztethetők az éghajlat-semlegesség 2050-es célkitűzésével és az ahhoz vezető kibocsátáscsökkentési pályával vagy az alkalmazkodás területén történő folyamatos előrehaladással. Az ajánlásokat, ámbár azok nem bírnak kötelező erővel, a tagállamok nem hagyhatják figyelmen kívül.[46] A tervezet előírja számukra, hogy a „kellő mértékben, a tagállamok közötti, valamint az unió és a tagállamok közötti szolidaritás szellemében” figyelembe kell venniük őket. Amennyiben az adott tagállam nem veszi figyelembe a rá vonatkozó ajánlást, azt a Bizottság számára meg kell indokolnia.[47]

Összegzés

Az uniós környezetpolitika hosszú utat járt be, amíg megvalósult a jelenlegi keretrendszere. Noha az integráció kezdetén a tagállamok részéről nem mutatkozott igény közös környezetvédelmi rendszer létrehozására, napjainkban a környezetpolitika az uniós szabályozás egyre jelentősebb szegmensét képezi. Az uniós környezetvédelem alapvető szerepet tölt be a tagállamok nemzeti környezetvédelmi szabályainak alakításában is, ugyanakkor a szabályok betartása, illetve végrehajtása nem zökkenőmentes. A kötelezettségszegési eljárásokat tekintve a környezetvédelmi jogsértések kiemelkedő arányt képeznek.[48]

A 2019. decemberben hivatalba lépett Bizottság számára kiemelt jelentőséggel bír az uniós környezetpolitika fejlesztése, amely törekvést a tagállamok alapvetően pozitívan fogadták. A tagállamok által is elfogadott Az európai zöld megállapodás alapján valószínűsíthető, hogy a Bizottság hivatali ideje alatt rendkívül aktív kezdeményező szerepet fog betölteni az uniós környezetpolitika területén. A konkrét lépések meghatározása, majd megvalósítása azonban várhatóan számos vitát, feszültséget fog előidézni. A tagállamok és az uniós intézmények érdekellentétei nehezíteni fogják az uniós jogalkotást e területen, amit jól illusztrál Az európai zöld megállapodás részeként bemutatott klímatörvény-tervezetének esete is. A tervezet rendkívül sok kérdést vet fel: Hogyan fogja tudni finanszírozni az EU a klímasemlegesség elérését? A tagállamok elköteleződése a pénzügyi hozzájárulások tekintetében is megmutatkozik-e majd? Alkalmas-e a tervezet arra, hogy az EU teljesíteni tudja a párizsi megállapodásban tett vállalásait, és elősegítse az abban foglaltak teljesülését? Vajon hatályba tud-e lépni időben a klímatörvény, vagy nem fognak tudni megindulni az érdemi lépések? Látható, hogy az uniós klímavédelem területén sok a bizonytalanság, ugyanakkor az nem kérdéses, hogy környezetünk megóvása mindannyiunk közös érdeke. Folytatódik a vita arról, hogy a fenntartható fejlődés biztosítására az európai uniós eszköztár mennyiben alkalmas, ennek során azonban az biztos kiindulópont, hogy az uniós klímacélokat az Európai Tanácsnak kell meghatároznia.

Harkai István

Végfelhasználói jogok a digitális szerzői jogban

Felhasználói jogok…?

A szerzői jog nem korlátlan jogosultság a szerzői mű vagy kapcsolódó jogi teljesítmény felett. A jogfejlődés számos határkővel jelöli a szerzői „monopólium” határait, amelyeken belül a szerző a művébe fektetett munkát és erőforrásokat kiaknázhatja. Ilyen határkövek például a korlátozások és kivételek,[49] amelyekkel bizonyos jogpolitikai indokokkal támogatott felhasználásokat (például oktatási cél) vett ki a jogalkotó a szerző ellenőrzése alól. Ezeknek a korlátozásoknak és kivételeknek állít további korlátozást például a háromlépcsős teszt, vagy az az elvárás, hogy bizonyos cselekményeket csak a műpéldányt jogszerűen megszerző személy tehet. Ez különösen releváns például a szoftverek esetében.[50] A kivételek és korlátozások rendszerében további belső korlátot jelentenek a hatásos műszaki intézkedések, amelyek megkerülése külön is tiltott, még akkor is, ha a jogszerű felhasználó azért sérti meg a műszaki intézkedést, hogy azzal valamelyik korlátozást vagy kivételt, például a magáncélú másolatkészítést gyakorolja.[51]

A jogkimerülés intézménye a szerzői műveket megszerző végfelhasználók tulajdonjogát szem előtt tartva a dolog feletti rendelkezést részesíti előnyben a szerző terjesztési jogával szemben.[52] Ugyancsak ilyen határkő az idő múlásához kapcsolódó korlát, a védelmi idő. Az angolszász országokban a joggyakorlat kimunkálta a fair use tesztet, illetve a fair dealing intézményét. A szerzői jogot más jogágak, jogterületek szabályai is metszik. Az alkotmányjog, az emberi jogok és a versenyjog eszköztárában is találhatók olyan normák, amelyek a szerzőkével ellentétes csoport, a felhasználók érdekeit védik.[53]

A digitális szerzői jogban a dolog feletti tulajdon kontra szerzői tulajdon neuralgikus pontja az ingó dolgok mint szerzői műveket közvetítő adathordozók materiális-immateriális jellemzők szerinti megkülönböztetése. Az online térben történő műfelhasználás nem a hagyományos üzleti modellek szerint történik. A szerzői művek és más teljesítmények a nyilvánossághoz közvetítés vagyoni jogát gyakorolva jutnak el a végfelhasználókhoz, akik nem szereznek tulajdont a szerzői művet hordozó jelek vagy a megtekintést lehetővé tevő szolgáltatás felett. E ponton az érdekegyensúly tovább tolódik a szerzők irányába, hiszen a szolgáltatások útján engedélyezett műfelhasználások kívül esnek a jogkimerülés intézményének hatókörén. A műélvezet nem a műpéldány megvásárlásán, hanem a hozzáférésre irányuló felhasználási szerződés megkötésén alapul, amelyben a jogosultak szigorúbb feltételek mentén szabhatják meg a végfelhasználók lehetőségeit.[54]

Az immateriális, digitális műpéldányok és a materiális, fizikai műpéldányok közötti különbségtétel a közönséghez juttatás tekintetében kitűnik az InfoSoc-irányelv[55] és a fogyasztók jogairól szóló irányelv[56] szabályaiból is. Előbbi a (29) preambulumbekezdésben és a 3. cikk (3) bekezdésében zárja ki a jogkimerülés alkalmazásának lehetőségét az immateriális, digitális műfelhasználások esetében, amennyiben azokra a nyilvánossághoz közvetítés jogának gyakorlásával kerül sor. Utóbbi irányelv a (19) preambulumbekezdésében kimondja, hogy a „nem tárgyi adathordozón szolgáltatott digitális tartalomra vonatkozó szerződések […] nem minősülhetnek sem adásvételi szerződéseknek, sem szolgáltatási szerződéseknek”. A (19) preambulumbekezdés ezenfelül megkülönbözteti egymástól a fizikai és az immateriális árukat, kimondva, hogy „a tárgyi adathordozón, úgymint CD-n vagy DVD-n szolgáltatott digitális tartalomnak […] árunak kell minősülnie”.

Összegezve tehát, a műpéldányok piaca valóban kettévált, amit az európai jogalkotó is érzékelt. A fizikai és a digitális műpéldányok jogi sorsa immár különbözik egymástól, ami komoly kérdéseket vet fel a rájuk vonatkozóan fennálló tulajdonosi részjogosultságok tekintetében. Amíg a fizikai műpéldány felett tulajdonjogot lehet szerezni, addig a digitális, immateriális műpéldányra ugyanez már nem igaz, hiszen az egy másik jogügylet, a felhasználói szerződés (End User License Agreement – EULA) keretében válik a végfelhasználó számára érzékelhetővé,[57] amelynek a feltételeit a felek egyedileg nem tárgyalták meg.

Fontos kiemelni továbbá, hogy a fizikai műpéldányok felett fennálló tulajdonjog és a műben rejlő szerzői, illetve kapcsolódó jogi jogok találkozása kiemelkedő jelentőséggel bír az érdekegyensúly szempontjából. A tulajdonosi részjogosítványok lehetővé teszik, hogy a dolgot a tulajdonos használja, azzal rendelkezzen. Ebbe beleértendő például a benne foglalt mű megtekintése, meghallgatása, olyan jellegű használata, illetve felhasználása, amely még nem sérti a mű felett fennálló szerzői jogokat, nem lép át az engedélyhez kötött cselekmények körébe.[58] A dolog feletti rendelkezés joga azonban már könnyen átbillenhet az engedélyhez kötött cselekmények körébe. Fizikai műpéldányok esetében tipikusan a terjesztés joga, esetleg a többszörözés, nyilvános előadás joga körébe. A két abszolút szerkezetű jog, a tulajdonjog és a szerzői jog e ponton éles ellentétbe kerül(het), hiszen a dolog gazdasági hasznosításához, valamint a szerzői mű vagy más teljesítmény hasznának kiaknázásához fűződő magánérdek védelmét a jogalkotó széles körben garantálja.[59] A tulajdonos és az ingó dolog közötti kapcsolat tehát sokkal erősebb ellenőrzést biztosít a dolog felett, mint az immateriális műpéldányok érzékelésére, élvezetére irányuló felhasználói szerződések.[60] Ez a dichotómia elméletben könnyűszerrel alkalmazható azon digitális felhasználásokra, ahol legfeljebb csak időleges másolat készül az érzékelés során. Ha azonban a fájl tartósan többszörözésre kerül a végfelhasználó eszközén, a fájl jogi sorsa megítélését tekintve már közelebb eshet a dolog fogalmához.[61] Ez már csak azért is fontos, mert ha dologként ítélnénk meg, akkor a tulajdonosa szabadon rendelkezhetne felette a tárolás, hozzáférés és hordozhatóság tekintetében. A műpéldány feletti végfelhasználói kontroll még inkább elhalványul az interaktív, on-demand szolgáltatások esetében, amikor a műpéldány még csak nem is a végfelhasználó eszközén, hanem egy távoli szerveren található. A végfelhasználót ez esetben valójában nem a műpéldányhoz, hanem az azt számára érzékelhetővé tevő szolgáltatáshoz fűzi jogviszony.[62]

Egészen a Marrakeshi Szerződés[63] elfogadásáig a nemzetközi szerzői jogi rezsimben a felhasználói jogok (user rights)[64] nem jelentek meg hangsúlyosan. A többoldalú nemzetközi megállapodások a felhasználói érdekeket a statikus jellegű, abszolút szerkezetű szerzői vagyoni jogok tekintetében csak áttételesen, a korlátozások és kivételek rendszerbe iktatásával jelenítette meg. Mindezt úgy, hogy közben a háromlépcsős teszt beiktatásával igyekezett biztosítani, hogy a felhasználók érdekei ne nőhessenek a szerzők érdekei fölé.[65] A Marrakeshi Szerződés Chapdelain szerint az első olyan eszköz, amely meghatározott kedvezményezetti kör számára kíván szabad felhasználási esetköröket biztosítani. A 4. cikk a vakok és gyengénlátók[66] művekhez való hozzáférésének elősegítése érdekében a tagállamok számára ír elő korlátozásokat és kivételeket a többszörözés, terjesztés és nyilvánosság számára lehívásra hozzáférhetővé tétel tekintetében. A 7. cikk a hatásos műszaki intézkedések alkalmazásának mellőzését írja elő a kedvezményezett személyek és a rájuk tekintettel megalkotott korlátozások és kivételek vonatkozásában.[67]

Felemás felhasználóbarátság Európában

Az információhoz és tartalmakhoz való gyors hozzáférés lehetősége a felhasználók részéről mára elvárássá vált.[68] Ezt Európában maga a 2019/789-es irányelv[69] is elismeri, rögtön a (2) preambulumbekezdésben és az 1. cikkben.[70] Az irányelvet 2019-ben fogadták el azzal a célkitűzéssel, hogy a belső piac működéséhez hozzájáruljanak.[71] Az online szolgáltatások határokon átnyúló hozzáférhetővé tételéhez valamennyi területre engedélyt kell szerezni a szükséges jogok gyakorlásához.[72] Ennek megkönnyítése érdekében szükséges a származási ország elvének megállapításáról rendelkezni,[73] amelynek ki kell terjednie minden szükséges jog engedélyeztetésére. Ezt az elvet csak a jogosultak vagy a jogosultakat képviselő szervezetek és a műsorszolgáltató szervezetek közötti jogviszonyra kell alkalmazni, kizárólag a kiegészítő online szolgáltatások[74] tekintetében. Nem alkalmazható bármilyen későbbi nyilvánossághoz közvetítésre vagy nyilvánosság számára interaktív hozzáférhetővé tételre, sem pedig többszörözésre.[75] A jogosultak előszeretettel használnak olyan technikai megoldásokat szellemi tulajdonjogaik hatékony érvényesítése érdekében, amelyek akadályozhatják az információhoz való gyors hozzáférést.[76] A geoblokkolásként (geo-blocking) ismert jelenség csak egy azon hatásos műszaki intézkedések sorában, amelyek negatívan befolyásolják az európai egységes piac működését, hiszen akadályt gördítenek az áruk és szolgáltatások szabad áramlásának útjába. A geoblokkolás azt jelenti, hogy amennyiben a végfelhasználó tartózkodási helye az IP-címe alapján nem a kijelölt földrajzi egységen belül található, a tartalmat nem fogja tudni megtekinteni. A földrajzi jellegű korlátozás nem új, már a DVD-k esetében is megfigyelhető volt, most pedig az online tartalomszolgáltatások tekintetében okoz nehéz pillanatokat a végfelhasználóknak.[77]

A nemzetközi és az uniós szerzői jogi rezsim a hatásos műszaki intézkedések tekintetében a lehető legnagyobb védelmet biztosítja a jogosultak részére. A WIPO Copyright Treaty (WCT)[78] 11. cikke a műszaki intézkedésekkel kapcsolatban kimondja, hogy azoknak a szerződő felek számára az intézkedések megkerülésével szemben megfelelő jogi védelmet és hatékony jogorvoslatot kell biztosítaniuk. Ugyanilyen kötelezettséget ír elő a WIPO Performances and Phonograms Treaty (WPPT)[79] 18. cikke is.

Európában a szoftverirányelv[80] 7. cikk (1) bekezdésének a)–c) pontjai előírják a tagállamok számára, hogy rendelkezzenek a megfelelő intézkedésekről az olyan cselekmények elkövetőivel szemben, akiknek tevékenysége a) a számítógépi program olyan példányának forgalomba hozatalára irányul, amelyről tudta, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellett volna, hogy jogsértő; b) a számítógépi program olyan példányát birtokolja kereskedelmi célból, amelyről tudta, vagy a kellő gondosság mellett tudnia kellett volna, hogy jogsértő; c) bármely olyan eszközt hoz forgalomba vagy birtokol kereskedelmi célból, amelynek kizárólagos szándékolt célja a számítógépi program védelmére alkalmazott műszaki intézkedések eltávolítása vagy megkerülése.

Az InfoSoc-irányelv[81] 6. cikkének (1) bekezdése kötelezettségként rója a tagállamokra olyan jogvédelem kialakítását, amely a hatásos műszaki intézkedések megkerülése ellen véd, amennyiben az ilyen cselekményt elkövető személy „tudja, vagy kellő gondosság mellett tudnia kellene, hogy cselekményének célja a műszaki intézkedés megkerülése”.

A 6. cikk (2) bekezdésének a)–c) pontjai alapján ugyancsak tilos olyan eszközök, termékek vagy alkatrészek, illetve ilyen tartalmú szolgáltatások „előállítása, behozatala, terjesztése, eladása, bérbeadása, értékesítési vagy bérbeadási célú reklámozása, valamint kereskedelmi célú birtoklása”, amelyek hatásos műszaki intézkedés megkerülésére vagy az elkövetés megkönnyítésére irányulnak. Vagyis a (2) bekezdés igyekszik megakadályozni bizonyos jövőbeni, jogsértőnek vélt cselekményeket.

Az online tartalomszolgáltatások szempontjából a felhasználók tartózkodási helye szerinti földrajzi korlátozások[82] különösen fontosak. A geoblokkolás lehetőséget biztosít a jogosultaknak arra, hogy eldönthessék, melyik területen melyik közvetítővel juttatják el a tartalmakat a végfelhasználókhoz, és mekkora ellenszolgáltatásért cserébe (árdiszkrimináció).[83]

A jogosultak területi alapú jogosítási gyakorlatát Tal Kra-Oz az internet de facto territorializálódásának nevezi.[84] Ha egy termék egy jól behatárolt piacon limitált számban érhető el, azzal az ára is tetszés szerint szabható meg. Ennek az ellentéte is igaz. Ha egy piacon nincs elég fizetőképes kereslet az adott termék iránt, ott nem érdemes árulni azt, hiszen még a piacra jutás költségeit sem hozza vissza.[85]

Az egyes streamingszolgáltatókkal kötött felhasználási szerződésekben a jogosultak kikötik azt a földrajzilag behatárolt területet, amelyre a felhasználási engedélyt adják. A Netflix például a Sonyval kötött megállapodás szerint köteles szabványos geolokációs szolgáltatásokat (standard geolocation services) igénybe venni, így biztosítva az ellenőrzést az előfizetők földrajzi elhelyezkedése felett. A geoblokkolás megkerülésére irányuló magatartást is köteles a Netflix szűrni, szoftveres segítséggel. A szolgáltató kínálata persze nem csak azért differenciált földrajzi szempontból, mert a jogosultak erre kötelezik. Mivel maga is tartalom-előállító, a földrajzi különbségtételben rejlő gazdasági lehetőségeket maga is kihasználja.

A hordozhatóság kérdését hivatott rendezni az Európai Unió úgynevezett hordozhatósági rendelete.[86] A tartalmak jogszerű, de akadálymentes felhasználása nemcsak a végfelhasználók, hanem az online tartalomszolgáltatók érdeke is. Giuseppe Mazziotti szerint a hordozhatósági rendelet alkalmazási hatóköre szűk, aminek fő célja sokkal inkább a fogyasztók védelmében ragadható meg.[87] Semmi esetre sem kíván a jogalkotó a rendelet útján hatást gyakorolni a szerzői jogi jogosultak szerződéskötési szabadságára, amely továbbra is lehetővé teszi számukra a felhasználás területi alapú engedélyezését. Ehelyett időleges kivételt hoz létre a territorialitás elve tekintetében, amely a fogyasztók oldalán egy időben korlátozott hozzáférési jogot biztosít azon tartalmakhoz, amelyekre a lakóhelyük szerinti országban előfizettek. E szabály alkalmazása semmilyen hatást nem gyakorol az online tartalmak határokon átnyúló kereskedelmére.[88] Utóbbi akkor valósulhatna meg, ha egy tagállam állampolgárának lehetősége lenne arra, hogy a Netflix másik tagállamban elérhető kínálatára fizessen elő, amelyhez aztán hozzáférne az állampolgársága szerinti tagállamban. Vagyis a rendelet célja annak biztosítása, hogy a tartalomszolgáltató a rövid távú utazások során tartózkodjon olyan hatásos műszaki intézkedések alkalmazásától, amelyek gátolnák az előfizetők azon tartalmakhoz való hozzáférését, amelyek az előfizetés helye szerinti államban elérhetők.[89] Juha Vesala szerint a jogosultak ilyen kikötéseket az online tartalomszolgáltatóval kötött felhasználási szerződésükben érvényesen nem tehetnének.[90]

Összegzés

A szerzői jog széles körben ismer és elismer korlátozásokat és kivételeket, amelyek célja, hogy elősegítsék a művekhez és más teljesítményekhez való széles körű hozzáférést. A korlátozások és kivételek rendszere nem jogokként jelenik meg a végfelhasználók oldalán. Ők a hozzáféréshez való jogukat egyéb, a szerzői jog rendszere mellett létező, azzal gyakran átfedésbe, kollízióba kerülő normákra, például az információhoz való szabad hozzáférés jogára, a véleménynyilvánítás szabadságára vagy a tulajdonjogra hivatkozva érvényesíthetik. A digitális, immateriális műfelhasználások nyilvánossághoz juttatására új szerződéses gyakorlat alakult ki, amely természeténél fogva alkalmas arra, a szerzői jog korlátait kiiktassa a rendszerből. A jogosulti érdekeket védik a hatásos műszaki intézkedések, amelyek önmagukban is további védelemben részesülnek, amennyiben harmadik személyek magatartása a műszaki intézkedés kijátszására, megkerülésére irányul. A hozzáférés útjába további akadályokat gördít a szerzői jog territoriális jellege, amely az Európai Unióban akadályozza az egységes digitális piac kialakítását.[91] Ezért az európai jogalkotó helyesnek tartotta egy olyan rendelet elfogadását, amelyben előírnak bizonyos, a fogyasztók (végfelhasználók) érdekeit szem előtt tartó rendelkezéseket.

Klenanc Miklós

A mesterséges intelligencia szabályozása az Európai Unióban

Bevezetés

Napjainkban, amikor a Google keresőprogramba a mesterséges intelligencia szókapcsolatot beírva megközelítőleg 702 ezer, az artificial intelligence-re keresve pedig 149 millió találat jelenik meg, evidensnek vesszük a téma jelentőségét. Ehhez képest szinte megdöbbentő az a tény, hogy az Európai Unió napirendjén a kérdés hivatalosan, ilyen formában 2017 óta szerepel csupán:[92] az Európai Unió Tanácsa az észt elnökség idején, 2017. szeptember 29-én megszervezett tallinni digitális csúcstalálkozón (digital summit) foglalkozott első alkalommal behatóan azzal, hogy a legmagasabb szinten szülessen döntés az Európai Unió digitális innovációs terveiről, annak érdekében, hogy Európa „az elkövetkező években a globális világ digitális vezetőjévé váljék”.[93] (Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a Juncker-bizottság 2015 májusában már meghirdetett egy egységes digitális piaci stratégiát, ez azonban sokkal átfogóbban fedte le a kapcsolódó területeket.) Mi történt azóta, hol tart most az Európai Unió? Egyáltalán miért fontos, hogy legyen szabályozás, jogi szabályozás?[94] Az alábbiakban ezekkel a kérdésekkel foglalkozunk – a szabályozás szükségessége vonatkozásában esettanulmány formájában és az önvezető autókkal kapcsolatos felelősségi kérdéseket fókuszba állítva, az önvezető autók jelentőségét egy új, fenntarthatóbb ökoszisztéma kialakításában vizsgálva.[95]

Mesterséges intelligencia: a hívószó

A tallinni csúcstalálkozót követően meglepő gyorsasággal indult meg az uniós intézményekben a munka. A Bizottság kicsit több mint fél évvel később (2018. április 25-én) már ki is adta közleményét Mesterséges intelligencia Európa számára címmel[96] (a későbbiekben a Bizottság erre már mint Európa mesterségesintelligencia-stratégiájára hivatkozik), és 2018. június 28-i ülésén az Európai Tanács is kimondta: felhívja a Bizottságot, hogy a tagállamokkal együttműködve dolgozzon ki a mesterséges intelligenciával kapcsolatos akciótervet.[97] (Megjegyzendő, hogy a tagállamok maguk egyébként is aktivitást mutattak, már 2018. április 10-én 25 tagállam – a kezdeményezéshez májusban csatlakozó Románia, Görögország és Ciprus, valamint a júliusban csatlakozó Horvátország kivételével – nyilatkozatot fogadott el, amelyben a mesterséges intelligencia területén való együttműködés mellett törtek lándzsát.[98])

A Bizottság mindezeknek megfelelően 2018 júniusában kifejezetten a mesterséges intelligenciával foglalkozó magas szintű szakértői munkacsoportot hozott létre, amelynek feladatául tűzte 1. annak megvizsgálását, hogy miként lehet a mesterséges intelligenciával kapcsolatos magán- és állami befektetéseket növelni, illetve 2. hogyan lehet felkészülni a bekövetkező szociális és gazdasági változásokra; továbbá 3. annak biztosítását, hogy megfelelő etikai és jogi keretek álljanak rendelkezésre az európai értékek védelme és erősítése céljából (e három pillért már a Bizottság által készített, fent említett Európa mesterségesintelligencia-stratégiája rögzítette). A munkacsoporti tagokat (szám szerint ötvenkettőt) nyilvános kiválasztási eljárás alapján nevezte ki a Bizottság a tudomány, a civil szféra és a gazdaság területén tevékenykedő szakértők közül.[99]

Miközben a szakértői munkacsoport elkezdte működését, a Bizottság sem tétlenkedett: 2018. december 7-én kiadta a témában második közleményét.[100] Ez a közlemény tulajdonképpen az a tagállamokkal együttműködésben kialakított akcióterv, amelynek kidolgozására az Európai Tanács hívta fel a Bizottságot. A közlemény kiemeli, hogy a szakértői munkacsoport az etikai keretek kapcsán készít iránymutatást, de hangsúlyozza a szabályozás fontosságát is, és rögzíti, hogy a Bizottság 2019 közepéig közzé fogja tenni a mesterséges intelligenciával kapcsolatos felelősségi kérdésekről szóló jelentését. A közlemény melléklete azt is leszögezi, hogy a Bizottság „megbízta a felelősséggel és új technológiákkal foglalkozó szakértői csoportot, hogy nyújtson támogatást neki a termékfelelősségi irányelv végrehajtásával kapcsolatos iránymutatások kialakításában, valamint olyan uniós szintű elvek megfogalmazásában, amelyek iránymutatásként szolgálhatnak a vonatkozó jogszabályok esetleges kiigazításához uniós és nemzeti szinten”.

Látható tehát, hogy a felmerülő jogkérdések közül a felelősségi kérdések kifejezetten központi helyet kapnak a Bizottság kommunikációjában. Ezzel összefüggésben érdemes megemlíteni azt a szakirodalomban meglehetősen kevéssé ismertetett tényt is, hogy már a mesterségesintelligencia-stratégiának (azaz az első bizottsági közleménynek) is kísérődokumentumát képezte egy meglehetősen terjedelmes (29 oldalas) anyag, A feltörekvő digitális technológiákért viselt felelősség címmel.[101] A dokumentum úgy határozza meg saját célját, hogy az a feltörekvő digitális technológiák kontextusában felmerülő felelősségi kihívások elsődleges feltérképezése. Ennek megfelelően nem pusztán a meglevő EU-s és tagállami szabályozás bemutatására szorítkozik, hanem esettanulmányokon keresztül vizsgálja a felmerülő új felelősségi kérdéseket, konkrétan a drónok, az önvezető autók, az okosotthonok és a kibertámadások témakörét járva körül. Az önvezető autók kapcsán például kitér a polgári jogi felelősség, a termékfelelősség és a biztosítás egyes kérdéseire, de büntetőjogi vagy például munkajogi vizsgálatot (tesztvezetők, fejlesztők vonatkozásában, lásd a későbbiekben írtakat) nem folytat. Összegzésként rögzíti, hogy amennyiben a tárgyalt technológiák vonatkozásában a szabályozás megfelelőnek és szükségesnek bizonyul, úgy eldöntendő, hogy a jogalkotó beavatkozására horizontális vagy szektorális módon kerüljön-e sor, miként az is, hogy vajon EU-s jogalkotásra van-e szükség.

A bizottsági közleményt követően (2018. december 18-án) a szakértői munkacsoport közzé is tette első eredménytermékét: a megbízható mesterséges intelligenciára vonatkozó etikai iránymutatást.[102] Ebben megállapítja, hogy „a megbízható mesterséges intelligencia három olyan jellemzővel rendelkezik, amelyeknek a rendszer egész életciklusa alatt teljesülniük kell: a) jogszerűnek kell lennie, vagyis meg kell felelnie a hatályos törvényeknek és rendelkezéseknek; b) etikusnak kell lennie, vagyis biztosítani kell az etikai elveknek és értékeknek való megfelelését; valamint c) műszaki és társadalmi szempontból is stabilnak kell lennie, mivel az AI-rendszerek még jó szándék esetén, akaratlanul is okozhatnak kárt”. Ezt követően rögtön le is szögezi, hogy az iránymutatás „a megbízható mesterséges intelligencia első elemével (jogszerű mesterséges intelligencia) kifejezetten nem foglalkozik”, kizárólag „az etikus és stabil mesterséges intelligencia […] támogatására és biztosítására vonatkozóan nyújt útmutatást”.

Az iránymutatás első tervezetének kiadását követően annak tárgyában nyilvános konzultációt tartottak, amelynek során több mint 500 közreműködőtől érkezett visszajelzés. Ezt követően a szöveget véglegesítették, és 2019. április 8-án tették közzé. Ennek apropóján ugyanezen a napon a Bizottság harmadszor adott ki közleményt a mesterséges intelligencia témájában,[103] leszögezve, hogy „a »megbízható mesterséges intelligencia« megvalósításához három összetevőre van szükség: 1. a mesterséges intelligenciának be kell tartania a jogszabályokat, 2. meg kell felelnie az etikai elveknek, és 3. stabilnak kell lennie. E három összetevő, valamint a[z …] európai értékek alapján az iránymutatások hét olyan kulcsfontosságú követelményt határoznak meg, amelyeket az AI-alkalmazásoknak teljesíteniük kell ahhoz, hogy megbízhatónak minősüljenek. […] A hét kulcsfontosságú követelmény a következő: az emberi cselekvőképesség támogatása és emberi felügyelet; műszaki stabilitás és biztonság; adatvédelem és adatkezelés; átláthatóság; sokféleség, megkülönböztetésmentesség és méltányosság; társadalmi és környezeti jólét; elszámoltathatóság”. Ugyanakkor a közlemény azt is rögzíti, hogy „a mesterséges intelligenciával foglalkozó magas szintű szakértői csoport által kidolgozott iránymutatások nem kötelező erejűek, így nem jelentenek új jogi kötelezettségeket”. Maga a Bizottság rögzíti tehát az egyértelműség kedvéért, hogy ugyan a 2018 áprilisában meghirdetett európai mesterségesintelligencia-stratégia egyik (fél) pillére a megfelelő jogi keretek rendelkezésre állása az európai értékek védelme és erősítése céljából, e jogi keretek kiépítése ekkor még nem kezdődött meg.

E keretek kiépítésének irányát körvonalazta a szakértői munkacsoportnak a 2019. június 26-án az Európai Mesterségesintelligencia-szövetség (European AI Alliance)[104] rendezvényén közzétett második anyaga, amely a Politikai és beruházási ajánlások a megbízható mesterséges intelligenciáért címet viseli.[105] Az ajánlás G.27. fejezete konkrét feladatként nevesíti az EU-s joganyag értékelését és potenciális felülvizsgálatát, a „leginkább releváns” jogterületekkel kezdve. Ilyen „leginkább releváns” jogterületként említi a polgári jogi felelősség, a büntetőjog, a fogyasztóvédelem, az adatvédelem, az esélyegyenlőség, a kiberbiztonság és a versenyjog területét.[106]

Hol tart az Európai Unió a szabályozás terén?

A fentiekhez képest hol tartunk most a jogi szabályozás terén? Ismételten leszögezve, hogy a fent bemutatottak nem minősülnek jogszabálynak, a 2019. júniusi ajánlásokat követően jogászi szemmel „értékelhető” anyag (de ugyancsak nem jogszabály) kettő született az Európai Unió berkeiben: a felelősséggel és az új technológiákkal foglalkozó szakértői csoport 2019. november 21-re elkészítette Felelősség a mesterséges intelligenciáért és az egyéb feltörekvő digitális technológiákért című anyagát[107] (a továbbiakban: Felelősség a mesterséges intelligenciáért szakértői anyag), a Bizottság pedig 2020. február 19-én közzétette jelentését a mesterséges intelligencia, „a dolgok internete” és a robotika biztonsági és felelősségi vonatkozásairól[108] (a továbbiakban: bizottsági jelentés a felelősségi vonatkozásokról).

A Felelősség a mesterséges intelligenciáért