A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Woody Allen: Apropos of Nothing

Arcade Publishing, an imprint of Skyhorse Publishing, Inc.

Copyright © Woody Allen, 2020

All right reserved.

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

Hungarian translation © Dési András György, 2020

Borítódesign Albert Tang és Brian Peterson

Fordította Dési András György

Szerkesztette Lépesfalvi Zoltán

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-539-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Soon-Yinek, a legjobbnak.

A tenyeremből etettem,

azután észrevettem,

hogy hiányzik a karom.

OLYAN VAGYOK, mint Holden: nekem sincs kedvem a Copperfield Dávid-os hülyeségekhez, bár az én esetemben talán érdekesebbnek találják majd, ha a szüleimről írok egy kicsit, mint ha rólam olvasnának. Mondjuk, azt, hogy az apám akkor született Brooklynban, amikor az még farmokkal volt tele, és a régi Brooklyn Dodgers labdaszedője volt, meg magát ügyetlennek kiadó, biliárdasztal melletti szélhámos és bukméker, vagyis kisember, de kemény zsidó, aki tarka ingeket és olyan hátrafésült, lenyalt hajat viselt, mint George Raft. Semmi középiskola, tizenhat évesen ment a haditengerészetbe, és Franciaországban tagja volt egy kivégzőosztagnak, amely végrehajtotta az ítéletet egy helyi lányt megerőszakoló amerikai tengerészen. Olyan pontosan lőtt, hogy kitüntették, mindig szívesen húzta meg a ravaszt, és haláláig pisztolyt hordott – még akkor is tökéletesen látott, amikor már sűrű, ősz haja volt. Az első világháború idején valahol az európai partokhoz közeli jeges vizeken jártak, amikor a hajóját egy éjjel bombatalálat érte. A hajó elsüllyedt, és mindenki a tengerbe fulladt, kivéve három fickót, akinek sikerült több kilométert úszva kijutnia. Ő volt az egyik a három közül, aki lenyomta az Atlanti-óceánt. Hát ilyen közel jártam hozzá, hogy ne szülessek meg.

A háború véget ért. Az apja, aki gyűjtött egy kis vagyont, mindig elkényeztette, és szemérmetlenül kimutatta, mennyivel jobban szereti a két féleszű testvérénél. Tényleg féleszűek voltak. A nővéréről gyerekkoromban mindig egy apró fejű torzszülött jutott eszembe, akit a cirkuszban mutogatnak. A bátyja, aki gyenge volt, holtsápadt, és degeneráltnak tűnt, a Flatbush körüli utcákat járta, és újságot hordott ki, amíg el nem olvadt, mint egy darab ostya. Fakó, még fakóbb, nincs sehol. Apa apja vett a kedvenc, tengerész fiának egy igazi, klassz autót, hogy nyugodtan kocsikázhasson az első világháború utáni Európában. Amikor hazajött az öreg, mármint a nagyapám, megtoldotta néhány nullával a bankszámláját, miközben Double Corona méretű szivarokat szívott. Egy nagy kávés cég egyetlen zsidó utazó ügynöke volt, apám ügyeket intézett a számára, és egy nap, amikor néhány zsák kávét cipelt éppen valahova, elment egy bíróság előtt, amelynek a lépcsőjén Kid Dropper, egy akkoriban nagymenő gengszter sétált le. Kid beszállt egy autóba, erre egy Louie Cohen nevű jelentéktelen alak odaugrott, és az ablakon keresztül négy golyót eresztett bele. Apám meg ott állt, és nézte. Sokszor mesélte ezt elalvás előtt, és én sokkal izgalmasabbnak találtam, mint Tapsit, Fülest, Pamacsot és Pétert.

Közben az apám apja nagymenő akart lenni, és vett jó néhány taxit, több mozit, köztük a Midwood Theatert, amelyben a valóság elől menekülve olyan sok időt töltöttem gyerekkoromban – de ez már később történt. Előbb meg kellett hozzá születnem. De még e kozmikus méretű véletlen előtt apám apját sajnos magával ragadta valami vad eufória, egyre többet kockáztatott a Wall Streeten, és önök talán már sejtik is, mindez hova vezetett. Egy bizonyos csütörtökön a piac nagyobbat zuhant, mint Brodie, az a híres öngyilkos a Brooklyn Bridge-ről, és a nagyapám nagymenősége azonnal koldusszegénységgé változott. Ugrottak a taxik, ugrottak a mozik, és a kávés cég főnökei szintén: ki az ablakon. Apámnak hirtelen egyedül kellett gondoskodnia a napi kalóriabeviteléről, így kénytelen volt összekapni magát; taxit vezetett, biliárdtermet üzemeltett, válogatott szélhámosságokkal próbálkozott, és bukmékerkedett. Nyaranként azzal keresett pénzt, hogy Saratogába ment, és Albert Anastasia, a maffiózó kétes lóversenyügyeit segített intézni. Az ottani nyarakból is sok esti mese született. Nagyon szerette azt az életet. Elegáns ruha, jó napidíj, szexi nők, csak aztán valahogyan megismerkedett az anyámmal. Őrület. Hogy hogyan kötött ki Nettie mellett, az legalább olyan rejtélyes, mint a sötét anyag. Körülbelül annyira különböztek egymástól, mint Hannah Arendt és Nathan Detroit; Hitlert és az iskolai bizonyítványaimat kivéve a világ minden kérdésében ellenkező véleményen voltak. De az összes verbális vérengzés ellenére hetven éven át házasok maradtak – gondolom, csak hogy a másikat bosszantsák. Azért biztos vagyok benne, hogy a maguk módján – azon a módon, amelyet talán csak néhány borneói fejvadász törzs ismer – szerették is egymást.

Anyám védelmében el kell mondanom, hogy Nettie Cherry csodálatos nő volt; okos, dolgos, önfeláldozó. Hű volt, kedves és szerény, de, hogy is mondjam, nem túl vonzó. Amikor évekkel később azt mondtam, hogy az anyám Groucho Marxra hasonlít, mindenki azt hitte, viccelek. Utolsó éveiben demenciával küzdött, és kilencvenhat éves korában halt meg. A vége felé már tévképzetei voltak, de az örökös panaszkodás képességét egy pillanatra sem veszítette el, sőt, művészi magasságokba emelte. Apámnak, aki a kilencvenes éveinek közepéig virgonc maradt, aggodalom vagy szorongás soha életében nem zavarta az álmát. Ébren töltött óráit pedig semmilyen gondolat. A bölcsességének csúcsa az volt, hogy „az egészség a legfontosabb”, márpedig e meglátás mélyebb, mint a teljes nyugati filozófia, és frappáns, mint egy szerencsesüti. De egészséges is maradt. „Engem semmi sem zavar” – büszkélkedett. „Mert hülye vagy hozzá, hogy zavarjon” – próbálta neki anyám türelmesen elmagyarázni.

Anyának öt lánytestvére volt, az egyik csúnyább, mint a másik, de valószínűleg ő volt köztük a legcsúnyább. Hogy is magyarázzam? A Freud-féle Ödipusz-komplexus, amely szerint tudat alatt minden férfi meg akarja ölni az apját, hogy feleségül vehesse az anyját, az én anyám esetében teljesen kizárt.

Sajnos, hiába volt jobb szülő, felelősségteljesebb, őszintébb és érettebb, mint a nem túl erkölcsös, szoknyabolond apám, én apámat szerettem jobban. Ahogy mindenki más. Gondolom, azért, mert helyes fickó volt, kedves és feltűnően érzelmes, miközben anyám nem ismert kegyelmet. Egy virágárus könyvelőjeként dolgozott, vezette a háztartást, főzött ránk, befizette a számlákat, és gondoskodott róla, hogy mindig friss sajt kerüljön az egérfogókba, miközben az apám húszdollárosokat lopott tőle, mert neki nem volt, és míg aludtam, a zsebembe dugdosta őket.

Ha nagy ritkán sikerült nyernie valamit, mindannyian szép részesedést kaptunk. Akár esett, akár fújt, apám kivétel nélkül minden nap lottózott, az életében ez a szokás volt a legközelebb a valláshoz. És mindegy, hogy egy vagy száz dollár volt a tárcájában, amikor elment otthonról, mire hazaért, mindent elköltött. Hogy mire? Hát, ruhára és más nélkülözhetetlen dolgokra, például olyan becsapós golflabdára, amely csálén gurul, és át tudta verni vele a haverjait. És rám meg a húgomra, Lettyre is sokat áldozott. Ugyanazzal a nagyvonalú hányavetiséggel kényeztetett minket, amivel az apja őt. Egy példa: egy ideig éjszakánként a Boweryn pincérkedett, fizetést nem kapott, csak jattot. Mégis minden reggel, amikor felébredtem – akkoriban már középiskolás voltam –, találtam az éjjeliszekrényemen öt dollárt. Más ismerős srácok ötven cent vagy egy dollár zsebpénzt kaptak hetente. Én meg napi öt dolcsit! Hogy mihez kezdtem vele? Étteremben ettem, bűvésztrükköket vettem, kártyán vagy kockán veszítettem el.

Tudják, azért lettem amatőr bűvész, mert mindent imádtam, ami varázslattal függött össze. Minden tetszett, amit egyedül lehet csinálni, folyton bűvészmutatványokat meg az írást próbálgattam, vagy a klarinétomon gyakoroltam, a lényeg az volt, hogy ne legyen közöm másokhoz, mert minden különösebb ok nélkül utáltam és megbízhatatlannak tartottam a Föld összes lakóját. Azért mondom, hogy ok nélkül, mert nagy, népes, szeretetteli családból származom, amelynek az összes tagja kedves volt hozzám. Talán eleve ilyen nyominak születtem. Magamban ültem, és kártyalapokkal meg pénzérmékkel gyakoroltam, ügyeskedtem a paklival, az átverős keveréssel, a hamis emeléssel, az alulról osztással, a tenyerembe rejtéssel. Viszont még egy született nyomingernek is rövid út vezetett a cilinderből előcibált nyúltól addig a felismerésig, hogy hamiskártyásként sem rossz. Örököltem az apám tisztességtelenséggénjeit, hamarosan már pókerrel kopasztottam meg a gyanútlanokat: nem a következő lapokat osztottam, vagy ugyanúgy tettem vissza őket, ahogy keverés előtt voltak, és besöpörtem a többiek zsebpénzét.

De most nem rólam van szó, sem arról, milyen veszélyes bűnözőként kezdtem. A szüleimről szeretnék mesélni, és még nem jutottam el odáig, hogy anya világra hozza az ő kis gonosztevőjét. Apám burokban élt, az anyám pedig – aki napról napra kénytelen volt az életben maradás összes igazi problémájával megküzdeni – jobb híján praktikus maradt, és nem lehetett sem szórakoztató, sem érdekes. Intelligens volt, de nem tanult, és ezt soha nem is tagadta, mert büszke volt a józan paraszti eszére. Őszintén szólva, én túl szigorúnak és rámenősnek találtam, de csak azért, mert arra vágyott, hogy „vigyem valamire”. Öt- vagy hatéves koromban kitöltettek velem egy IQ-tesztet, és amikor meglátta az eredményt – amit nem árulok el –, majd kiugrott a bőréből. Azt javasolták neki, hogy adjon be a Hunter College-be, az okos gyerekeknek fenntartott speciális képzésére, de a Brooklynból Manhattanbe vezető hosszú metrózás túl fárasztónak bizonyult anyámnak meg a nagynénéimnek, akik felváltva vittek iskolába. Úgyhogy visszapottyantam a buta tanárok számára fenntartott 99. számú állami iskolába. Az összes iskolát utáltam, valószínűleg akkor sem tanultam volna semmit, vagy csak nagyon keveset, ha a Hunterben maradok. Anyám folyton szidott, és azt kérdezgette, ekkora IQ-val hogy lehetek az iskolában ilyen idióta. Egy példa az idiotizmusomra: a középiskolában két éven át jártam spanyolra. Amikor felvettek a New York-i Egyetemre, kiharcoltam, hogy a kezdő csoportba kerüljek – mintha még semmit sem tanultam volna. Ha hiszik, ha nem, ott is megbuktam.

Mindegy, a lényeg az, hogy az anyám okos volt, de műveletlen, és így sem ő, sem az apám, akinek az iskolázottsága csupán a kosárlabdára, a kártyára meg a Hopalong Cassidy-filmekre terjedt ki, nem vitt el soha, de tényleg soha színházba vagy múzeumba. Tizenhét éves koromban láttam először a Broadwayn egy előadást, sőt, a festészetet is magamnak fedeztem fel, amikor lógtam a suliból, és egy meleg helyen szerettem volna eltölteni az időt: a múzeumok ingyen voltak, vagy nem kerültek sokba. Nyugodtan kijelenthetem, hogy az apám és az anyám egész életében egyszer sem ment színházba vagy galériába, és nem olvasott egyetlen könyvet sem. Apámnak egy könyve volt, a New York bandái. Gyerekkoromban kizárólag azt lapozgattam, és közben egyre nőtt bennem a gengszterek, a bűnözők és a bűn iránti csodálat. Úgy ismertem a maffiózókat, ahogy a legtöbb srác a kosarasokat. Én őket is ismertem, de nem olyan jól, mint a Véres Csalót, Zsíroskezű Jake Guzikot és Tik-tak Tannenbaumot. Ja, és a filmsztárokról is sokat tudtam, hála Rita nevű unokahúgomnak, aki a Modern Screenből kivágott színes képekkel tapétázta ki a szobája falát. Itt most szándékosan nem írok róla, mert a gyerekkorom egyik fénypontja volt, megérdemli, hogy külön foglalkozzam vele.

De Bogart és Betty Grable mellett, meg amellett, hogy hányszor dobott jól Cy Young és hányszor futhatott Hack Wilson egy szezonban, vagy ki dobott kétszer egymás után visszaüthetetlent a Cincinnatinál, azt is tudtam, hogy Abe Reles, az áruló bérgyilkos csicseregni tudott, de repülni nem, és „kiesett” egy ablakon, hogy hol végezte Owney Madden, és miért a jégcsákány volt a pittsburghi Phil Strauss kedvenc fegyvere. A New York bandáin kívül kizárólag képregényekből állt a könyvtáram. A kamaszkorom végéig csak képregényeket olvastam. Nem Julien Sorel, Raszkolnyikov vagy Yoknapatawpha megye egyszerű lakói voltak az irodalmi példaképeim, hanem Batman, Superman, Flash, a villám, Sub-Mariner és Hawkman. Ja, és Donald kacsa, Tapsi Hapsi meg Archie Andrews. Emberek! Egy mogorva, gengsztermániás analfabéta önéletrajzát olvassák! Egy magányos és műveletlen alakét, aki a hármas tükör előtt ülve azt gyakorolta egy pakli kártyával, hogy minden irányból észrevehetetlenül tudja a tenyerébe rejteni a pikk ászt és vigye a bankot. Igen, később Cézanne súlyos almái és Pissarro esős párizsi boulevard-jai ragadtak magukkal, de mint már mondtam, ennek csupán az volt az oka, hogy lógtam, és havas téli reggeleken meg akartam húzni magam valahol. Tizenöt éves voltam, és amikor szembekerültem Matisse-szal, Chagall-lal, Noldéval, Kirchnerrel és Schmidt-Rottluff-fal, a Guernicával, a frenetikus, egész falat betöltő Jackson Pollockkal, Beckmann triptichonjával és Louise Nevelson sötét, fekete szobraival, horogra akadtam. Azután megebédeltem a MoMA büféjében, és lent, a vetítőteremben megnéztem egy régi filmet. Carole Lombard, William Powell, Spencer Tracy. Hát nem jobb mulatság ez, mint az undorítóan mogorva Miss Schwab, aki mindenáron tudni akarja, hogy mikor hozták a bélyegtörvényt és mi Wyoming fővárosa? Azután jöttek az otthoni hazudozások, a kifogások másnap az iskolában, a szélhámoskodás, a kötéltánc, a hamisított aláírások, az újabb lebukás, a szülői kétségbeesés. „De hát olyan magas az IQ-d!” Egyébként, kedves olvasó, nem olyan magas, bár anyám elkeseredett kiáltásairól hallva valószínűleg mindenki azt hiszi, hogy el tudnám magyarázni a húrelméletet. A filmjeim is ezt bizonyítják: néhány talán szórakoztatóra sikerült közülük, de egy olyan ötletem sem volt, amire vallást alapítanának.

Ráadásul – nem szégyellem bevallani – nem szerettem olvasni. Ellentétben a húgommal, aki élvezte a könyveket, én lusta voltam, és semmi örömet nem találtam a betűkben. Miért is találtam volna? A rádió és a mozi sokkal több izgalommal kecsegtetett. Hozzájuk nem kellett megerőltetnem magam, és élettel voltak tele. Az iskolában egyáltalán nem tudták, hogyan csináljanak kedvet az irodalomhoz, mitől szeretheti meg őket az ember. Azok a történetek, amelyeket ott tukmáltak rám, unalmasak, szellemtelenek és sterilek voltak. A fiúk és lányok számára gondosan kiválogatott szövegekben senki sem hasonlított Plastic Manre vagy Marvel kapitányra. Vajon kinek a fejében fordult meg, hogy egy ébredező szexualitású srác (ismétlem, Freudot cáfolva, nekem sosem volt lappangási periódusom), aki imádja Bogart és Cagney gengszterfilmjeit meg az olcsó, szexi szőkeségeket, majd beleszeret A háromkirályok ajándékába? A nő eladja a haját, hogy vehessen karácsonyra egy óraláncot a pasinak, az meg eladja az óráját, hogy fésűt vegyen a nőnek, na és? Én ebből azt a tanulságot vontam le, hogy biztosabb készpénzt ajándékozni. A képregényeket szerettem, habár kevés volt bennük a szöveg, és amikor később Shakespeare-rel próbálkoztak, azt is sikerült úgy lenyomni a torkunkon, hogy mire a végére értünk, már senki sem akarta még egyszer életében azt hallani, hogy hallga, esdek, vagy de csitt.

A lényeg, hogy a középiskola legvégéig egyáltalán nem olvastam, akkor viszont vadul beindultak a hormonjaim, és észrevettem azokat a hosszú, egyenes hajú lányokat, akik nem rúzsozták és alig festették magukat, fekete garbót, szoknyát és fekete harisnyát viseltek, a nagy bőrtáskájukban pedig Az átváltozás egy példányát cipelték magukkal, de olyat, amelyet saját kezűleg láttak el margószéli jegyzetekkel, például azzal, hogy „igen, nagyon igaz”, vagy „lásd Kierkegaard-nál”. Ki tudja, milyen irracionális, érzéki véletlennek köszönhetően nekem e típus lopta be magát a szívembe, és amikor randizni hívtam valamelyiküket, és megkérdeztem, hogy moziba vagy kosármeccsre szeretnének-e inkább menni, ők viszont inkább Segoviát akarták meghallgatni, vagy pont el szerettek volna csípni az Off-Broadwayn egy Ionesco-előadást, akkor hosszú, zavart csend következett, majd azt mondtam, „oké, hamarosan jelentkezem”, és rohantam, hogy utánanézzek, ki az a Segovia meg Ionesco. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy ezek a nők nem várták türelmetlenül az Amerika Kapitány következő számát, sem az új Mickey Spillane-t, az egyetlen költőt, akitől idézni tudtam.

Amikor végül tényleg randiztam az egyik ilyen csodálatosan bohém kis ínyencfalattal, az mindkettőnk számára kegyetlen élmény maradt. Neki azért, mert már az este elején rájött, hogy egy analfabéta imbecil tapadt rá, aki még azt sem tudja, milyen pozícióban játszott Stephen Daedalus, nekem meg azért, mert megértettem, hogy valóban agyatlan vagyok, és ha valaha szeretném megcsókolni ezeket a rúzsozatlan ajkakat, vagy még egyszer találkoznék a tulajdonosukkal, akkor még a Csókolj halálosannál is mélyebbre kell merülnöm az irodalomban. A Lucky Lucianóról vagy Rube Waddellről való sztorizgatás itt nem volt elég. Ahhoz, hogy beszélgetni tudjak a kiszemelt csajjal, bele kellett néznem Balzacba és Tolsztojba és Eliotba, mert így váratlanul azt kezdte követelni, hogy kísérjem haza – valószínűleg megrázta, amit Rézbőrű Johnról meséltem neki. Én meg mehettem a Dubrow’s Cafeteriába, hogy a szombat este többi áldozatával együtt sajnáljam magamat.

De ezek a kudarcok még messze voltak. Most, hogy a szüleimet nagyjából el tudják képzelni maguknak, jöhet az egyetlen testvérem, a húgom. Ha vele is megvagyunk, visszakanyarodom a kiindulópontunkhoz, és megszületek, hogy aztán tényleg belevághassunk a történetbe.

Letty nyolc évvel fiatalabb nálam. Érkezése előtt a szüleim természetesen a lehető legügyetlenebb módon próbáltak felkészíteni rá. „Ha megszületik a kistestvéred, már nem fog mindenki folyton veled törődni. Már nem te fogsz ajándékot kapni, hanem ő. Mindannyiunknak rá kell majd figyelnünk, mert nehéz lesz rájönnünk, mire van szüksége, szóval felejtsd el, hogy valaha újra te leszel a fő műsorszám.” Egy másik nyolcévest talán megrázta volna, hogy egy ismeretlen jövevény váratlanul kilökheti a pikszisből. Szívből szerettem a szüleimet, de pontosan tudtam, hogy tökéletesen amatőrök, semmi érzékük a gyerekneveléshez, a rettentő jóslataik pedig buták és üresek – és később bebizonyosodott, hogy nekem volt igazam. Remélem, elismerésnek tűnik, ha azt mondom: olyan egyértelműen szerettek, hogy hiába próbálkoztak a cassandrasággal, tudtam, úgysem fognak magamra hagyni, számukra a boldogságom és jólétem az első, és tényleg így is volt.

Abban a másodpercben, amikor megláttam a bölcsőben fekvő húgomat, megtetszett; szerettem, segítettem felnevelni, védtem a szüleim között zajló vitáktól, amelyek a legegyszerűbb ellentétekből indultak, azután exponenciálisan nőni kezdtek. De most komolyan, ki hinné el, hogy a gefilte fish körüli nézeteltérés Homéroszhoz méltó csatává dagadhat? Sokat játszottam Lettyvel, és ha a barátaimmal elmentem valahova, magammal vittem. Mind aranyosnak és okosnak találták, és könnyedén kijöttünk egymással. Egy Groucho és köztem zajló levélváltás jut erről eszembe. Grouchóval Dick Cavettnek köszönhetően barátkoztam össze, róla később még mesélek. Amikor Harpo meghalt, küldtem egy levelet, a testvére meg visszaírt, hogy ők ketten sosem vitatkoztak, egy hangos szó sem esett köztük, és én is így vagyok a húgommal, aki ma már a filmjeim producere.

De most már készen állok a születésemre. Végre világra jövök. Arra a világra, amelyben sosem éreztem igazán jól magam, amit sosem értettem, amit sosem fogadtam el, és nem bocsátottam meg neki. Allan Stewart Konigsberg, született 1935. december 1-jén. Igazából november 30-án, éjfél előtt egy kicsivel érkeztem, de a szüleim a következő napra tolták az időpontot, hogy elsején kezdhessem az életet. Soha semmilyen előnyöm nem származott ebből, mondjuk, egy hatalmas örökségnek jobban örültem volna. Csak azért hoztam szóba az egészet, mert van abban némi teljesen értelmetlen irónia, hogy nyolc évvel később a húgom pont ezen a napon született. Igazi csoda, csak nem tudom, hogy mire jó. Mert eddig még semmi haszna sem volt. Egy bronxi kórházban történt a nagy eset, bár a szüleim Brooklynban éltek. Ne kérdezzék, hogy az anyám minek vonult át Bronxba vajúdni. Lehet, hogy ebben a kórházban ingyen adták az ebédet. Mindegy, anyám a bronxi kórházból nem ment rögtön haza, hanem kis híján ott helyben meghalt. Pontosabban néhány héten át nem lehetett tudni, mi lesz a vége, ő azt mesélte, hogy csak a folyamatos hidratálásnak köszönhetően maradt meg. Már csak az hiányzott volna, hogy az apám neveljen egyedül. Mára valószínűleg olyan hosszú priuszom lenne, mint a Tóra. Két szerető szülővel is meghökkentően neurotikus ember lettem. Hogy miért, azt nem tudom.

Anyám öt lánytestvére számára én voltam a sarkcsillag, az egyetlen fiú, akiért persze rajongott ez az öt édes, érzelmes nőszemély. Egy étkezésről sem kellett lemondanom, mindig volt ruhám és lakásom, nem lettem súlyos betegség, például az akkoriban terjedő gyerekbénulás áldozata. Nem voltam Down-szindrómás, mint az egyik gyerek az osztályban, sem púpos, mint a kis Jenny, nem kopaszodtam meg, mint a Schwartzék fia. Egészséges voltam, népszerű, nagyon sportos, minden csapatba először választottak be, jól bántam a labdával, jól futottam, és valahogy mégis ideges, ijedős érzelmi roncs lett belőlem, akinek egy hajszálon múlik a nyugalma, egyébként mizantróp, klausztrofóbiás, magányos, keserű és hiba nélkül pesszimista. Van, aki félig üresnek látja a poharat, van, aki félig telinek. Én mindig félig telinek láttam a koporsót. A test ezerféle megrázkódtatásnak van kitéve, nekem sikerült megúsznom a legtöbbet, kivéve egyet: hiányoznak belőlem az énvédő mechanizmusok. Anyám sem értette, mi ütött belém. Mindig azt mesélte, hogy kb. ötéves koromig kedves, édes, vidám kisfiú voltam, azután egyszer csak savanyú, rossz, elégedetlen dög lett belőlem.

Pedig nem ért trauma, nem történt velem semmi olyan szörnyűség, ami miatt a mosolygó, szeplős, kezében pecabotot tartó, rövidnadrágos krapeknak krónikusan elégedetlen agresszorrá kellett volna változnia. Sok töprengés után arra tippelek, hogy úgy ötéves korom táján rájöhettem, hogy az ember halandó, és úgy gondoltam, hát, izé, én nem erre jelentkeztem. Soha nem járultam hozzá a végességemhez. Ha nem haragszanak, kérem vissza a belépti díjat. Ahogy idősebb lettem, lassacskán nemcsak az elkerülhetetlen véggel, hanem a lét értelmetlenségével is szembenéztem. Belefutottam abba a kérdésbe, amely Dánia egy régi hercegét is piszkálta. Hogy miért viseljük a nyűgöt meg a nyilakat, ha benedvesíthetem az orromat, bedughatom a konnektorba, és soha többé nem kínoz a szorongás, a szívfájdalom vagy anyám főtt csirkéje? Hamlet azért döntött úgy, hogy életben marad, mert félt attól, ami a halál után vár rá, de én nem hiszek a halál utáni életben, viszont ha totálisan gyászosnak és kellemetlenül abszurdnak látom az emberi állapotot, akkor miért erőlködöm? Mindent összevetve, nem találtam logikus választ erre a miértre, és arra a következtetésre jutottam, az ember egyszerűen úgy van összerakva, hogy ellenálljon a halálnak. A vér felülírja az agy parancsát. Az élethez való ragaszkodás csöppet sem logikus, de kit érdekel, mit diktál a fej, ha a szív közben azt mondja: láttad Lolát abban a miniszoknyában? Hiába jajgatunk, nyögdécselünk, és ragaszkodunk ahhoz a gyakran nagyon meggyőző véleményünkhöz, mely szerint az élet szenvedésből és könnyekből álló felesleges rémálom: ha váratlanul késsel a kezében lépne a szobánkba egy férfi, azonnal reagálnánk. Rávetnénk magunkat, minden erőnkkel azon lennénk, hogy lefegyverezzük és életben maradjunk. (Ami engem illet, én elfutnék.) Ez szerintem kizárólag a molekuláink miatt van így. Lassacskán valószínűleg kezdik sejteni, hogy nemcsak értelmiségi nem vagyok, de a partikon sem én lehetek a legnagyobb viccgyáros.

Mellékesen jegyzem meg, hogy meglep, milyen gyakran jellemeznek „értelmiségiként”. Ez a meglátás legalább akkora átverés, mint a Loch Ness-i szörny, mert egyetlen értelmiségi neuron sincs a fejemben. Tanulatlanul, a tudományok iránt semmi érdeklődést sem mutatva, annak a naplopónak a prototípusaként nőttem fel, aki sörrel a kezében ül a tévé előtt, teljes hangerőn bömbölteti a meccsközvetítést, és szigetelőszalaggal erősíti a falra a Playboy középső, kihajtható plakátját; barbár vagyok, aki egy oxfordi professzor könyökén foltozott tweedzakójában villog. Nincsenek fontos meglátásaim, emelkedett gondolataim, és a legjobb esetben is csak az olyan verseket értem, amelyek úgy kezdődnek, hogy „a rózsák pirosak, a violák kékek”. Viszont van egy fekete keretes szemüvegem. Szerintem a szemüveg tartja a felszínen a tündérmesémet, meg a hajlam, hogy művelt emberektől lopjak rövid szövegeket, amelyek mélyebbek annál, mintsem megérteném őket, viszont a munkám során jól felhasználhatók, és így képes vagyok elhitetni másokkal, hogy többet tudok, mint amennyit valójában.

Jó, szóval, egy buborékban nevelt fel a sok nő, aki rajongott értem – az anyám, a nagynénéim –, meg négy szerető nagyszülő. Próbálják meg tartani a tempót! Apa apja, aki valaha gazdag volt, és csak azért hajózott át Londonba, hogy kimenjen a lóversenyre, aki saját páholyt bérelt az operában, azóta elszegényedett, isten tudja, honnan szedte össze a kenyérrevalót. A felesége szintén bevándorló volt, azért vette el, hogy mindketten beléphessenek az országba. Nagyanyám az oroszországi pogromok, nagyapám a kötelező katonai szolgálat elől menekült. Nagyi bájos kis öregasszony volt, cukorbeteg, aki a férjével meg a fészekaljával egy nyomorult kis lyukban lakott együtt egy pianínóval, amelyen senki sem játszott. De szeretett, sutyiban pénzt adott, meg kockacukrot a sárga dominós dobozából, és nem kért cserébe semmit, legfeljebb azt, hogy látogassam meg néha: bármilyen szegények voltak, mindig nagylelkű maradt.

Az anyai nagyszüleim is szerettek. Anya anyja kövér volt, meg süket, és egész nap, mindennap az ablakban ült (a kinézete alapján inkább egy tavirózsa levelén érezhette volna otthon magát). Nagyapa viszont aktív volt, férfias, sokat járt a zsinagógába, és most elmondom, hogy egy ilyen magamfajta disznó hogyan hálálta meg a kedvességét. Én meg a haverjaim szereztünk egy hamis ötcentest. Tiszta ólom volt. A cukrászdában nem mertünk próbálkozni vele, attól féltünk, javítóintézetbe kerülünk miatta, én viszont önként vállaltam, hogy elsütöm a nagyapámnak, aki öreg, és semmit sem fog észrevenni, és nem is vett, és a csatos tárcájából öt egycentest adott cserébe. De nem úgy volt, mint azokban a filmekben, amelyekben az öreg magában kuncog, mert tudja, mire készülök, és a szemében megcsillanó ravaszság elárulja, hogy igazából túljárt az eszemen. Hát nem. Öt fillér kedvéért csőbe húztam, megszabadultam az ólom ötcentestől, és futottam, hogy csokis mogyorót vegyek a zsákmányból.

És végül ott volt gyerekkorom igazi szivárványa, Rita unokatestvérem. Öt évvel idősebb nálam, szőke, gömbölyded, és talán egész életemben a vele való barátságnak volt rám a legnagyobb hatása. Rita Wishnick apja is Oroszországból menekült zsidó volt, eredetileg Visnyeckij, aki Wishnickre angolosította a nevét. Rita csinos lány volt, gyerekbénulás miatt sántított egy kicsit, megszeretett, és mindenhova magával cipelt – moziba, a partra, kínai éttermekbe, minigolfpályákra, pizzériákba –, kártyázott meg sakkozott és monopolyzott velem. Bemutatott az összes haverjának, fiúknak és lányoknak, akik mind idősebbek voltak nálam, és bár nem tudom, mi aranyosat találtak bennem, az, úgy tűnt, kielégíti őket, úgyhogy velük lógtam, egy kisfiúhoz képest elég kitanult lettem, és nagyot léptem előre a fejlődésben.

Korombeliekkel is barátkoztam, de sok időt töltöttem Ritával meg az ő társaságából való fiúkkal és lányokkal. Okos, középosztálybeli zsidók voltak, akik azért tanultak, hogy tanár, újságíró, egyetemi oktató, orvos vagy jogász váljon belőlük.

De térjünk vissza Rita nagy szenvedélyéhez, a filmhez. Ne felejtsék, én öt vagyok, ő meg tíz. Nemcsak a falát ragasztotta tele Hollywood összes sztárjának színes fotójával, hanem rendszeresen járt moziba, pontosabban a minden szombat délben kezdődő dupla vetítésre, általában a Midwoodba, és ha a haverjaival ment, akkor engem is mindig magával vitt. Mindent láttam, ami Hollywoodban készült. Minden filmet, minden B-movie-t. Tudtam, ki szerepel bennük, még a mellékszereplőket, a karakterszínészeket is felismertem, és felismertem a zenéjüket is, hiszen Rita meg én vég nélkül ültünk a rádiónál, és könnyűzenét hallgattunk. Make Believe Ballroom, Your Hit Parade. Akkoriban ébredéstől elalvásig szólt a rádió. Zene és hírek, de micsoda zene!

A kor slágere Cole Porter, Rodgers és Hart, Irving Berlin, Jerome Kern, George Gershwin, Benny Goodman, Billie Holiday, Artie Shaw és Tommy Dorsey volt. Szóval elárasztottak a csodálatos zenék és filmek. Először hetente egyszer két film, azután, ahogy múltak az évek, egyre több és több. Micsoda izgalom volt szombat délelőtt belépni a Midwoodba, amikor még égtek a nézőtéri lámpák! A nézők cukorkát vettek, azután fokozatosan megtöltötték a termet, miközben a lemezjátszóról valami fülbemászó muzsika szólt, hogy a benn ülők addig se lázongjanak, amíg elhalványodnak a fények. Harry James: I’ll Get By. A kis falikarokon vörös volt a búra, a lámpatestek aranyszínű rézből készültek, a padlót vörös szőnyeg borította. Végre elsötétedik a terem, kettényílik a függöny, és az ezüstvásznon felragyog egy embléma, amelytől a szívnek azonnal csorogni kezd a nyála – ha megbocsátják a képzavart –, mert beindulnak a feltételes reflexei. Mindent láttam, az összes vígjátékot, az összes cowboyos vagy szerelmi történetet, az összes kalózost és háborúst. Sok évtizeddel később, amikor Dick Cavett-tel nézelődtem az üres telek előtt, ahol egykor a gyönyörű mozi állt, mindketten arra gondoltunk, hogy valaha ott ültünk a mai grund közepe táján, és városokba repültünk, amelyek fondorlattal voltak tele, meg sivatagokba, ahol mesebeli beduinok vettek körül minket, és hajókon és lövészárkokban, palotákban és indián rezervátumokban jártunk. Hamarosan szép lakások épülnek majd a mozi helyén, de a Rick’s Cafénak örökre vége.

Kisgyerekkoromban azok voltak a kedvenc filmjeim, amelyeket pezsgős vígjátéknak neveztem el. Rajongtam azokért a történetekért, amelyek egy felhőkarcoló tetejére épült hatalmas lakásban játszódtak, de olyanban, ahova közvetlenül nyílt a liftajtó; időnként pezsgősdugók pukkantak, szellemesen beszélő, nyájas férfiak udvaroltak gyönyörű nőknek, és ők olyan ruhában üldögéltek otthon, amilyenben manapság az ember a Buckingham-palotába menne esküvőre.

Ezek a lakások mind nagyok voltak, többnyire kétszintesek és nagyon tágasak. Ha a tulaj vagy a vendége belépett, szinte mindig egyenesen egy kicsi, nyitott bárpulthoz sietett, hogy valamelyik csiszolt palackból töltsön magának. Mindenki állandóan ivott, és senki sem hányt. És senkinek nem volt rákja, és a penthouse nem ázott be, és ha az éjszaka közepén csengeni kezdett a telefon, akkor azoknak, akik magasan a Park meg a Fifth Avenue fölött éltek, nem kellett anyámhoz hasonlóan kikecmeregniük az ágyból, nem rúgtak bele semmibe a sötétben, nem tapogatóztak vakon az egyetlen készülék felé, és nem azért hívták őket, mert, mondjuk, szörnyethalt egy rokonuk. Dehogy. Hepburn vagy Tracy vagy Cary Grant vagy Myrna Loy csak felkapta a tőle pár centire, az éjjeliszekrényen kínálkozó kagylót, a telefon általában fehér volt, a hírek pedig nem áttétes daganatokról vagy egy életen át tartó szegyhúsevésből következő trombózisról szóltak, hanem valami könnyebben megoldható problémáról, például így: „Micsoda? Honnan veszed, hogy nem érvényes a házasságuk?”

Képzeljenek el egy kánikulai napot Flatbushban. A hőmérő 35 fokot mutat, és fojtogató a páratartalom. Légkondicionálás nincs, kivéve, ha moziba megy az ember. Egy apró, linóleumpadlós konyhában, a viaszosvászonnal borított asztalnál egy kávéscsészéből megeszed a lágytojásodat. A rádióból a Milkman, Keep Those Bottles Quiet vagy a Tess’s Torch Song szól. A szüleidet már megint az idióta „megbeszéléseik” egyike foglalja le, ahogy anyád hívja őket – ebbe a tűzfegyverek használatán kívül szinte bármi belefért. Anyám talán tejszínt öntött az apám új ingére, vagy szégyenkezett amiatt, hogy apám a ház előtt parkolt le a taxijával. Isten ments, hogy a szomszédok rájöjjenek, a férje taxisofőr, és nem legfelsőbb bírósági bíró. Apám sohasem unt rá, hogy arról meséljen, amikor egyszer Babe Rutht vette fel. „Nem adott túl sok jattot” – összesen ennyit jegyzett meg a Hazafutások Hercegéről. Évekkel később jutott ez újra eszembe, amikor már a Blue Angel bárban voltam humorista, és Sonny, a kidobóember néhány mondatban leírta nekem Billy Rose-t, a Broadway nagymenőjét, aki mindig szívesen kérkedett a saját fontosságával. „Negyeddolláros pasas” – gúnyolódott Sonny, aki megtanulta, hogy minden emberről a borravalójának nagysága alapján ítéljen. Sokszor kigúnyolom a szüleimet a visszaemlékezéseimben, pedig mindketten olyan tanácsokkal láttak el, amelyek hasznomra váltak az elmúlt évtizedekben. Tanács apámtól: ha újságot vásárolsz, sose a legfelső példányt vedd el az újságosnál. Tanács anyámtól: ahol a cetli van, az a gatyád hátulja.

Szóval, forró nyári nap van, és azzal töltöd a reggelt, hogy visszaváltod a piacon az üres üvegeket, darabját két centért, és így befizethetsz a Midwoodba vagy a Vogue-ba vagy az Elmbe, a hozzátok legközelebb eső három mozi valamelyikébe. Ötezer kilométerre tőletek, Európában a német átlagemberek minden ok nélkül, élvezettel lövik agyon meg gázosítják el a zsidókat, és Európa-szerte könnyedén találnak maguknak buzgó szövetségeseket. Izzadtan végiggyalogolsz a ronda Coney Island Avenue-n, amely használtautó-kereskedésekkel, temetkezési vállalkozásokkal és szerszámboltokkal van tele, míg végül meglátod a várva várt portált a reklámokkal. A nap már magasan jár, és kegyetlenül tűz. Zörög a villamos, autók dudálnak, két férfit csapdába ejt az utcai viták hülye koreográfiája, már kiabálnak és fenyegetően emelgetik az öklüket. Az alacsonyabb és nyápicabb rohan, hogy előkapjon egy pajszert. Megveszed a jegyed, bemész, a kánikula meg a vakító napfény hirtelen véget ér, és egy hűvös, sötét alternatív valóságban találod magad. Jó, ezek csak képek – de micsoda képek! A jegyszedő, egy idős, fehér ruhás hölgy zseblámpával a kezében a helyedre kísér. Az utolsó filléreidet valami szellemesen elnevezett (mondjuk, Jujube vagy Chuckles nevű) csodás édességre költötted. És most a vásznat bámulod, és Cole Porter vagy Irving Berlin kimondhatatlanul szép dallamainak kíséretében feltűnnek Manhattan körvonalai.

Jó kezekben vagyok. Nem fognak kezeslábast viselő, falusi fickókkal traktálni, akik korán kelnek, hogy idejében megfejhessék a tehenet, és az az életcéljuk, hogy a vásárban elnyerjenek valami szalagot, vagy a lovukat idomítják, hogy túltegyék magukat az istállót sújtó csapásokon, és végül elsőnek fussanak be a helyi kocsihajtóversenyen. És hál’ istennek nem egy kutya fog megmenteni valakit, és egy jódlizó szereplő sem szándékszik egy ujjal felkapni egy korsót, hogy fenékig ürítse, és nem kötnek damilt egy kisfiú lábujjára, aki pecázás közben elszundított a tó partján.

Ha egy film első kockáin közelről látjuk, ahogy lehajtanak egy jelzőzászlót, és a zászló egy sárga taxi taxaméterében folytatódik, akkor a mai napig végignézem a filmet, de ha a jelzőzászló postaládán van, már megyek is. Amikor az én szereplőim felébrednek, és a hálószobájuk ablaka előtt kettényílik a függöny, akkor New York toronyházai és a bennük rejlő izgalmas lehetőségek bukkannak elő, a hőseim vagy ágyban esznek, és az ölükbe vett tálcán a reggeli újságot tartó keret is ott fekszik, vagy fehér abrosszal, ezüst evőeszközzel terített asztalnál ülnek, és a hapsi lágytojását tojástartóban szervírozzák, csak megkocogtatja a héjat, máris ott a finom fehérje, szó sem esik megsemmisítő táborokról, és az újság címlapján legfeljebb egy tündéri nőcske feszít egy másik pasas mellett, amitől Fred Astaire begurul, mert ő is szerelmes a csajba. Vagy ha egy házaspár reggelizik, akkor sok együtt töltött év után is szeretik egymást, és a nő nem a férje kudarcaival jön, és a férj nem szólítja élete párját rohadéknak. És amikor a film véget ér, a második film detektíves, amelyben egy harcedzett magánkopó az élet összes problémáját megoldja egy állra helyezett, határozott ütéssel, és végül egy olyan gusztusos nőcivel távozik, akihez hasonló nem létezett sem a suliban, sem egyetlen olyan esküvőn, temetésen vagy barmicvón sem, amin én meg szoktam fordulni. Ja, egyébként soha életemben nem voltam még temetésen: mindig igyekeztem megúszni a valóságot. Az első és egyetlen holttest, amit láttam, Thelonious Monké volt: egyszer az Elaine’snél rám váró vacsorára menet tettem egy kis kitérőt, hogy tiszteletem jeléül megnézzem a Third Avenue-n lévő ravatalozóban. Magammal vittem Mia Farrow-t, még nem régóta találkozgattunk, ő udvarias volt, de rémült, és már akkor rájöhetett volna, hogy egy nem neki való balekkal keveredik kapcsolatba, de az a córesz még sokkal később következik.

A két film mindenestre véget ér, és én kisétálok a mozi kényelmes, sötét varázslatából, újra a Coney Island Avenue-n vagyok, süt a nap, zakatol a forgalom, és megyek vissza a K Avenue-ra, az ócska lakásba. Vissza ősellenségem, a valóság karmai közé. A Hétalvó című filmemben az egyik vicces jelenetben úgy befolyásolják az agyamat, hogy Blanche DuBois-nak képzelem magam A vágy villamosából. Női hangon, déli akcentussal beszélek, megpróbálok komikus hatást kelteni, miközben Diane Keaton tökéletes Brandóvá változik. Keaton az a fajta színész, aki rögtön panaszkodni kezd: „Jaj, ezt nem tudom megcsinálni, én nem tudom Brandót utánozni.”{1} Mint azok a csajok az osztályban, akik örökké azt magyarázzák, mennyire elszúrták a dolgozatot, aztán amikor kiosztják a javítást, ők persze csillagos ötöst kapnak. Keaton nyilvánvalóan sokkal jobb Brando, mint amilyen Blanche vagyok én, de tulajdonképpen csak azt akartam mondani, hogy én tényleg Blanche vagyok. Ő azt mondja: „Nekem nem kell a valóság! Megmondom, nekem mi kell. Varázslat.” Én is mindig lenéztem a valóságot, és a varázslat után vágyakoztam. Szerettem volna bűvész lenni, de rá kellett jönnöm, hogy úgy csak kártyalapokat meg pénzérméket tudok irányítani, világmindenséget viszont nem.

És így, Rita unokatestvéremnek hála, megismertem a mozit, a filmcsillagokat, Hollywoodot meg a vele járó hazafias erkölcsöket és csodálatos finálékat, és miközben leráztam magamról mindent, amit a szüleimtől kezdve a spanyoltanárnőig (pedig már két éve tanultam a nyelvet!) mindenki próbált megtanítani nekem, Hollywood sikert aratott. Modern Screen. Photoplay. Bogart, Cagney, Edward G. Robinson, Rita Hayworth – az ő celluloidvilágukat alaposan kiismertem. Az életnagyságúnál nagyobbat, a felszínest, a hamisan csillogót… de egy filmkockát sem bántam meg, amit láttam. Ha azt kérdeznék tőlem, hogy a saját rendezéseimben melyik szereplő hasonlít rám a leginkább, akkor menjenek, nézzék meg Ceciliát a Kairó bíbor rózsájában.

Hol is tartottam? Ja, igen, megszülettem. Semmi kétség, megszülettem, és ezt azért fontos egyértelműen kijelentenem, mert háromszor is majdnem úgy alakult, hogy nem leszek. Először, amikor az apámnak a hajójuk elsüllyedése után sikerült harmadmagával kiúsznia a távoli partra. A másodikhoz is köze volt, bár kevésbé hősiesen. Anyámmal, aki akkor még csak a menyasszonya volt, valamilyen családi összejövetelen vett részt: a jövendőbeli rokonai voltak jelen. Sok rendes, zajos zsidó az ő esetlenül kialakított életükkel. Csak egy példa erre az életre: volt egy Phil Wasserman nevű rokonunk, akire hamarosan visszatérek, mert később sokat segített a pályámon. De volt egy másik rokonunk, akit szintén Phil Wassermannek hívtak, legalább olyan fontos tagja a családnak, mint az előző, de őt mindig csak úgy emlegették, hogy „a másik Phil Wasserman”. Vagyis bármelyikükről volt szó, az embernek mindig magyaráznia kellett, körülbelül így: „Manhattanben sétáltam, és összeakadtam a másik Phil Wassermannel.” Vagy: „Vennem kell valami ajándékot a másik Phil Wassermannek.” Gyerekkoromban nem tudtam eldönteni, hogy a telefonban is így mutatkozik-e be: „Jó napot, itt a másik Phil Wasserman beszél.” Vagy a felesége így mutatja be: „Ismerje meg a férjem, ő a másik Phil Wasserman”? A sírkövére pedig azt vésik, hogy „itt nyugszik a másik Phil Waserman”? Ócska megoldás volt, mint körülöttünk minden, de működött.

Na mindegy, a lényeg, hogy volt ez az ünnepség, és az egyik unokahúg felvágott az új brillgyűrűjével. Sok hú meg há hangzott el a kő méretével és a szépségével kapcsolatban, bár fogadnék, hogy valamivel kisebb lehetett, mint a Hope-gyémánt. Egy órával később viszont elveszett, és kitört a pánik. Sehol sem találták az értékes ékszert. Nem tudom, hogyan jöttek rá, de kiderült, hogy az apám lopta el. Hát, képzelhetik a döbbent hitetlenkedést, ami következett. A szemek tágra nyíltak, a homlokokon tenyerek csattantak, mintha mind a jiddis színház egy előadásában szerepelnének, kezdődött a kollektív ajvézás, mindenki letette az édes borát, és átmenetileg még a csirkecombokat sem rágták tovább. Anyám persze elájult, és még aznap este lefújták az esküvőt. Újra veszélybe került a születésem. Csak apám apjának bája és meggyőző szövege segített, amikor békéltető tárgyalást kezdeményezett anyám apjánál. Az apám apja megígérte, hogy az az agyalágyult ganef fia soha többé nem csinál ilyesmit, valamint felhagy az engedély nélküli kereskedelemmel, nem bukmékerkedik bűnözőknek, és általában jó útra tér. Ezután segített, hogy megvegyen egy rosszul menő élelmiszerboltot a Flatbush Avenue-n: apámnak csak gondos tervezéssel és kemény munkával sikerült rekordidő alatt megdupláznia a veszteséget. Mostanra valószínűleg észrevették, hogy apámnak nem volt érzéke a családfenntartáshoz, és ez a téma az évek során sok olyan beszélgetés kiindulópontjává vált, amely miatt néha dühösen minden ruháját begyűrte egy katonai zsákba, azután előszedte őket, és lefeküdt aludni.

A nemléttel való harmadik találkozásomra nem sokkal a születésem után került sor. Addigra legalább már megvoltam. Anyám, akivel kapcsolatban említettem, hogy egész életében kénytelen volt dolgozni, hiszen támogatnia kellett apám veszteséges vállalkozásait, jobb híján dadákra bízott. Ismeretlen fiatal nőkre, attól függően, hogy az ügynökségtől éppen kit küldtek hozzánk, mindig másra. Anyám elmondta nekik, hol a csukamájolaj, meg hogy kizárólag csokoládés tejet fogyasztok, és bármilyen aranyosnak tűnök is, megbízhatatlan kis mesüge vagyok. Egy etetőszékben trónoltam, és többnyire felháborodottan vettem tudomásul a távozását, bár máig sem értem, miért, hiszen kibírhatatlan alak volt, Billie Burke vagy Spring Byington sokkal mókásabb társaság lehetett nála. Mindegy, ha az ember idegenekkel marad kettesben, akkor bármelyik nap végzetessé válhat, az egyik lány például szorosan becsomagolt egy pokrócba, hogy megmutassa, milyen könnyen meg tudna fojtani, azután a pokrócot a holttestemmel együtt lazán kidobná a kukába. Elég meleg és levegőtlen volt a pokrócban, szerencsére nem az a fajta elmebeteg volt, aki cselekszik, inkább az, amelyik legközelebb a New York Post pletykarovatában bukkan fel narancssárga kezeslábasban, miután nem vette be a klozapint, amit felírtak neki.

Mondtam már, mázlista voltam, és a jó szerencse eddig életem minden egyes napján elkísért. Nem lehet túlbecsülni a fontosságát. Az emberek persze azt mondják, kizárt, hogy csak a szerencsének köszönhetem a sikereimet, de nem veszik észre, milyen sok minden múlt a jó lapjáráson.

Habár a világba való érkezésem nem volt magától értetődő, a kezdet pedig veszélyek közepette telt, végül élve jutottam a brooklyni J Avenue szomszédságában lévő Fourteenth Streetig. Életem első időszakából nem emlékszem sok mindenre, kivéve, hogy megiszom egy pohár tejet, amely egyenesen egy tehén tőgyéből származott (ezt izgalmas élménynek szánták, de a tej szerintem langyos volt, és gusztustalan), meg valamelyik Disney-film közben kitépem magam anyám karjából, és a székek közti folyosón végigrohanva megpróbálom megérinteni a vásznat, de ezeken kívül nem nagyon van más említésre méltó, unalmas történetem. Ja, még az, hogy valószínűleg paranoiásan születtem. Fel tudom idézni az első lakhelyemet, azt a lakást, amelyen a szüleim Abe bácsival és Ceil nénivel, anyám nővérével osztoztak. Emlékszem, azt hittem, hogy a világon mindenki, beleértve anyámat, apámat, nagybácsikámat és nagynénikémet, más bolygóról érkezett ufó, egy adott pillanatban majd lerántják az álarcukat, megmutatják a valóságos, szörnyű pofájukat, azután darabokra tépnek. Nem tudom, miért képzeltem ilyen borzasztó dolgokat. A szüleim, a nagynénéim meg nagybátyáim, ahogy említettem már, mind kedvesek voltak hozzám, és szerettek. Eleinte csodálatos környéken laktunk, de ezt csak az után tudtam igazán értékelni, hogy elköltöztünk. A J Avenue sok boltját ott helyben nem találtam izgalmasnak, utólag viszont úgy tűnik, maga volt a paradicsom. Gyönyörűséges édességboltok, zamatos húsokkal teli élelmiszerüzletek, játék- és vaskereskedések, csábító kínai éttermek, biliárdszalon és könyvtár működött benne. Rengeteg apró boltban árultak ruhát, friss süteményt és kenyeret, valamint természetesen volt egy savanyúságos néni, egy félelmetes teremtés, aki úgy trónolt a nagy hordó uborkája mellett, mint a Minótaurosz. Ócskán öltözött, sok, mintás kötött kabátot húzott magára, öt centért belemerítette a markát a dézsába, kiemelt egy ötcentes méretű ecetes uborkát, majd átnyújtotta, és miután évtizedeken át nap mint nap merítgette a kezét a sós lébe, a keze is savanyítottá vált. Gyerekkoromban azon töprengetem, hány gallon Jergens kézkrémre volna szükség ahhoz, hogy helyreálljon a bőr eredeti állapota. És ott volt még a Midwood, a mozi, amelyben gyakorlatilag laktam. Milyen szép, hogy azokban az időkben az én jelentéktelen kis környékemen is számtalan mozi működött gyalog elérhető távolságban, és mindegyikben párosával vetítették a filmeket. Az ócskábbak két filmet játszottak, öt rajzfilmet, egy heti sorozatot, mondjuk, a Batmant és egy humoros rövidet, főleg, amikor Robert Benchley volt műsoron, és nem a Joe McDoakes.

Sajnos néha útirajzok is sorra kerültek, amelyekben Mister Fitzgerald, akár akartuk, akár nem, Ceylonra, Jávára vagy más hasonló helyekre vitt minket, olyan vidékekre, ahol megállt az idő. És néha ajándékot kapott az ember, esetleg egy papírpuskát, amely nagyot csattan, ha meglendítik, és most jön a legjobb: mindezért csupán 12 centbe került a jegy. Ez még kiskoromban volt. De nem olyan kicsi, hogy ne tudtam volna moziba járni. Az elegáns moziba húsz cent volt a jegy, azután negyed dollár, később harmincöt cent. Amikor az ár elérte az ötvenöt centet, a környék népe fellázadt, mint a Patyomkin legénysége. Valaki azt mesélte, hogy egy jegy mostanában húsz dollárba kerül. Tudják, hány betétdíjas üveget kellett volna visszavinnem, hogy összejöjjön húsz dollár?

Minden sarkon működött egy mozi, és nem telt el úgy nap, hogy ne játsszanak olyasmit, amiért érdemes elmenni valamelyikbe – annak, aki nem veti meg a Crime Doctort (A bűn orvosa) vagy a The Whistlert (A füttyös). Én mindet imádtam. És egy nap megváltozott az életem, amikor apám magával vitt Manhattanbe, mert, ahogy ma mondanák, egy kis „minőségi időt” akart velem tölteni, bár igazából inkább azért ment a belvárosba, hogy kifizessen egy bukit. Úgy hétéves lehettem, és addig csak Brooklynt ismertem.

A Times Square-nél leszálltunk a metróról, felsétáltunk a lépcsőn, és a Broadway meg a Forty-Second Street sarkán bukkantunk a felszínre. Leesett az állam. Ezt látja egy gyerek: egymillió ember, sok katona és tengerész, mármint tengerészgyalogos. Mozik végtelen sora a Broadwayn és a Forty-Second Street mindkét oldalán. Mulatók. Elegáns nők, vagy én annak hittem őket. Pénzért zenélő férfiak. A Bond ruhabolt cégtáblája, a Camel cigaretta reklámja, amin egy pasas hatalmas füstkarikákat fúj. Aszott figurák kiabálják a tömegnek, hogy jövő csütörtökön vége a világnak. (Lehet, hogy tud valamit az ürge?) És hogy táncolhatnak azok a papírfigurák a levegőben, ha nem tartja őket semmi? A Forty-Second Streeten volt a Vicces mozi (Laugh Movie), amelyet kívül torz tükrökkel dekoráltak (ki kell jelentenem, ezek már hétéves koromban sem szórakoztattak), azután Hubert Bolhamúzeuma: abban még hermafrodita is fellépett, akármit jelentsen is az. Ott csak annyi időre álltunk meg, hogy az apám kipróbálja a .22-es kaliberű puskákat, és ellője a gyertya lángját, amiért töltényenként úgy öt dollárt fizetett.

Apám nem látott olyan fegyvert, amely ne tetszett volna neki. Egyetlen céllövöldének sem tudott ellenállni, mert akkoriban még igazi puskát és lőszert adtak annak, aki befizetett. Később fegyvertartási engedélyt szerzett, és úgy érvelt, hogy mivel ékszereket szállít, nélkülözhetetlen egy pisztoly. Akkoriban valóban ékszerekkel seftelt, és későn járt haza, mert éjszakánként pincérkedett is. Nem volt szüksége a fegyverre, és életében csak kétszer vette elő. Egyszer lezavart valami bajkeverőt a buszról, egyszer pedig, amikor hajnali háromkor egyedül utazott a metrón, szembetalálkozott négy sráccal, mire ő pisztolyt rántott, és beleeresztett egy golyót az alagútba. Azok négyen sarkon fordultak, és elrohantak. Igazából nem támadták meg, de ő úgy érezte, hogy meg fogják, bár, amennyit tudott róluk, attól egy fiúkórus tagjai is lehettek volna – ebben az esetben jól tette, hogy elkergette őket.

Úgyhogy végigsétáltunk a Broadwayn, egyik mozi jött a másik után, meg ott voltak az éttermek: McGinnis, Roth’s, Jack Dempsey’s, a Turf és végül a Lindy’s. Bementünk jó pár játékterembe, virslit ettünk, piña coladát ittunk, talán egy filmet is megnéztünk. Kicsi voltam még, csak arra emlékszem, hogy azonnal beleszerettem Manhattanbe, és ahogy telt az idő, amikor csak lehetőségem nyílt rá, újra felkerestem. Nincs gyönyörűségesebb emlékem, mint hogy lógok a suliból, Brooklynban, a J Avenue-n metróra szállok, beutazom a városba, veszek egy újságot, beugrom az automata büfébe, eszem egy cseresznyés pitét, iszom egy kávét, és Jimmy Cannon sporthíreit olvasom. Addigra a Paramount is megnyitott, úgyhogy megnéztem a filmet meg az élő előadást, és a humorista mindig nagyon tetszett. Emlékszem, amikor Duke Ellington játszott az együttesével, elmentem a Roxyba, a film után a zenekar felállt az árokban, hogy eljátssza a Take the A Traint, én meg azt hittem, lerepül a fejem. Attól kezdve, ha egy filmnek New York volt a helyszíne, máris rajongtam érte. Hányszor ültem és néztem lenyűgözve olyan montázst, amelyben egy hosszú lábú nőci gigászi szőrmestólával a vállán hazamegy egy manhattani lokálból, a Fifth Avenue-n belép egy ház előcsarnokába, megnyomja a lift gombját, felmegy a lakosztályába, és csak hajnalban, az Out of Nowhere lassú hangjaira bújik ágyba.

Ahányszor hazamentem Brooklynba, visszavágytam a folyón túli városba. Vártam a napot, hogy besétálhassak egy manhattani bárba, és azt mondjam: „A szokásosat!” Sok évvel később Mort Sahlnak támadt egy nagyszerű ötlete, mely szerint csoportos pert kellene indítanunk a mozik ellen, mert tönkretették az életünket. De elkalandoztam.

A történetünkben még mindig Brooklynban, a J Avenue-n vagyok, a nappali műszak idejére napozóruhát adnak rám, és végre átköltözhetek a bölcsőből a saját ágyamba. Jól emlékszem erre a kis beavatási szertartásra. Olyan félős gyerek voltam, hogy az új ágyban az első éjszakától kezdve kialakítottam azt, amit „alvópóznak” neveztem: a jobb oldalamra fordultam, így ha a ruhásszekrényből kilép egy vérfarkas, gyorsan fel tudok ülni, hogy védekezzem. Ugrásra készen aludtam, de mi jött volna az után, hogy kiugrom az ágyból? Jó kérdés. A dzsiudzsicu elég népszerű volt akkoriban, de ahhoz meg kell győznöd a vérfarkast, hogy kezet rázzon veled, mielőtt átlendíted a válladon. Mindegy, ahogy öregszik, érik is az ember, most már látom, mekkora butaság volt mindez, és mennyivel bölcsebb lett volna, ha úgy alszom el, hogy egy baseballütőt tartok a kezem ügyében.

Hasonlítsák ezt össze a sikkes manhattani életről szőtt álmokkal – azért használom a sikkes szót, mert bár más fiúk úgy jöttek ki a moziból, hogy John Wayne, Gary Cooper vagy Alan Ladd akartak lenni, én inkább Reginald Gardinerrel, Clifton Webb-bel és a kifinomultabb figurákkal azonosultam. Ja, és Bob Hope-pal végkimerülésig. Soha nem hagytam ki, sem moziban, sem rádióban. Imádtam rádiót hallgatni. A boldogság egy másik formája volt, amikor megbetegedtem vagy szimuláltam, és otthon maradhattam. Nem volt könnyű szimulálni. Ha láztalan maradtam, iskolába kellett mennem, és mivel az anyám, miután a számba nyomta a hőmérőt, végig mellettem ült, szinte lehetetlenné vált úgy becserkészni egy radiátort vagy egy villanykörtét és feltornázni a higanyt, hogy utána agyon ne üssenek. De az otthoni betegeskedés: a fészkemben, az ágyban, mellettem a rádióval! A Breakfast Club, Helen Trent, Luncheon at Sardi’s, Queen for a Day, Lorenzo Jones, valamint a felesége, Belle, és igen, André Baruch tényleg feleségül vette Bea Waint. Aztán késő délután jön a Hop Harrigan, a Tom Mix és a Captain Midnight; éjszaka pedig a The Answer Man, a Baby Snooks és a The Lone Ranger. Az ágyban ehetek. Amikor apám hazajön a munkából, tíz új képregényt hoz, legalább egy dollárt fizetett értük. A rádió akkoriban mindenkinek az életében fontos szerepet játszott, és visszatekintve érdekesnek látom, hogy az apám, bármekkora bajkeverő volt is, igazából a vicces műsorokat szerette, ki nem hagyta volna Jack Bennyt vagy Charlie McCarthyt vagy később Grouchót. Inkább a Gangbustersre, a David Hardingre vagy a Counterspyra tippeltem volna, de nem, ő a The Life of Riley-t meg a Fibber McGee és Mollyt várta.

Én minden műsort egyforma mohósággal hallgattam, de a családi orvos letiltotta az Inner Sanctumot és minden mást, amit túl ijesztőnek talált. Dr. Cohen azt tanácsolta anyámnak, soha ne engedjen frankensteines vagy drakulás filmet nézni, mert túl feszült vagyok, és rosszat fogok álmodni. Anyám az összes gyereknevelési tudományát a körzeti orvostól szerezte, aki sztetoszkópjával meghallgatta a szívemet, megkopogtatta a mellkasomat, egy gumikalapáccsal rávágott a térdemre, végighallgatta anyámat, aki számtalan történettel szórakoztatta azzal kapcsolatban, hogy milyen borzaszó rossz gyerek vagyok, analizált, köptetőt és mustártapaszt írt fel, és mindössze két dollárért jött házhoz. Anyám úgy hallgatta a diagnózisait, mintha Avicennától származtak volna. Testi és lelki bajokkal kapcsolatban bármilyen orvostól, pontosabban bárkitől elfogadott tanácsot, akinek a legkisebb kapcsolata is volt a gyógyítás világával. Gyakran kért felvilágosítást a pékség fölött lakó fogorvostól, és nem csak lyukakról meg az ínyünkről kérdezgette. A patikus sem úszta meg. Aki ki tudott tölteni egy receptet, vagy tyúkszemtapaszt árult, arra egy agyműtétet is rábízott volna. Az igazi orvosokat pedig istennek látta. Egy orvos nevét ugyanazzal a tisztelettel ejtette ki, mint egy rabbiét.

Szóval nagyon szerettem betegnek lenni, ágyban, rádióval, képregényekkel, csirkelevessel élvezkedni. Hozzá kell tennem, a 38 fokos láz fölött érzett váratlan örömnek része volt, hogy utáltam, gyűlöltem és megvetettem az iskolát. Nem találtam semmit a 99. számú állami iskolában meg a buta, előítéletes, konzervatív tanáraiban, ami miatt ajánlhatnám őket. Az 1940-es évek elejéről beszélek. A háború után már akadt néhány jobb tanárom. Megpróbálok finoman fogalmazni. A tanári kar kék hajú ír asszonyokból állt, csupa olyanból, akiket egy statisztaszervező szigorú, perverz apácaként alkalmazna. Miss Reid, az igazgatóhelyettes, remélem, a „fauldban” rohad, a fülemnél fogva ráncigált végig a lépcsőn. Ő „fauldot” mondott, én meg összegörnyedtem. „A giliszták jót tesznek a fauldnek.” Az föld, dagikám, akartam mondani, és szívesen láttam volna őt is jó mélyen.

Kevés férfi tanárunk volt, de ők békésebb, liberális zsidók voltak. Az egyik legjobbat ki is rúgták, mert túl szabadosnak találták a gondolkodását. Egy Dalolj! nevű izére minden osztály kiválasztott egy dalt, elénekelte, sőt, a díszteremben színpadra is állította, ő pedig egy századfordulós számot adatott velünk elő, a Boops-a-Daisy címűt, és amikor a szövegben az volt, hogy „kéz”, a táncosok kezet fogtak, amikor a „térd” jött, összeérintették a térdüket, és amikor a „Boops-a-Daisy” került sorra, a párok hátat fordítottak egymásnak, és a feneküket ütötték össze. A vén tyúkok úgy megrémültek, mintha csoportos nemi erőszak történt volna a díszteremben. Ez nem a hazafias You’re a Grand Old Flag vagy az ártatlanul szerelmes Bicycle Built for Two szokásos, steril előadása volt, és a frigid antiszemiták szemében a bujaságtól bűzlött. Ma a korhatárrendőrség minősítené erkölcsrombolónak. Mondanom sem kell, hogy a megtévedt héber pedagógus az első lehetséges pillanatban repült. A baloldali elfogultságot sejtető kijelentései sem tették kedvesebbé Miss Fletcher, az igazgató meg a nyavalyás talpnyalói szemében.

De nem csak a boszorkányok gyülekezetével volt bajom, az egész túlszabályozott munkamenetet utáltam, amelyet úgy terveztek meg, hogy soha senki ne tanulhasson semmit. Idejében kellett érkezni, aztán felsorakoztunk a pincében, vagy ha az időjárás megengedte, az udvaron. Sorban álltunk, de nem szólalhattunk meg – hát ez meg mi a csoda? Bemeneteltünk az osztályterembe. Leültünk („láb a földön, tekintet egyenesen előreszegezve”), és nem beszélhettünk, nem viccelhettünk, nem adhattunk tovább leveleket; tiltva volt minden, ami szomorú földi létünket elviselhetővé tette. A gépies tanulás alól egy kivétel volt: ha egyáltalán nem tanult az ember. Hetente egyszer összegyűlt az egész iskola. Először jött szívre tett kézzel a Hűségeskü. Biztosak akartak lenni benne, hogy nem rokonszenvezünk a tengelyhatalmakkal. Azután valami hülye ima következett. Soha nem segített, egyetlenegyszer sem, de erre még visszatérek. Isten néma, mondogattam régebben, most már csak a tanárokat kéne tudnunk elhallgattatni.

És ott volt még az énekóra. Ennél unalmasabbat nem tudtak kitalálni? A rádióból Cole Porter és Rodgers és Hart szólt, Gerswhin gyönyörű dalokat komponált. Fülbemászó melódiák és izgalmas ritmusok. Anything Goes, Lady be Good, Mountain Greenery, mennyi jó szám, amivel könnyebben telik az idő, és amiből az ember megtanulhatja, mi olyan csodás a zenében! De nem, az osztály először együtt elénekli, hogy A csatatéren pipacs nyílik… gondolom, a hangulat kedvéért, azután jöhetett a Viktória királynő hatvanéves uralkodását ünneplő Recessional vagy a himnikus Abide with Me. Mire idáig értünk, már azt számítgattam, hogy ha epilepsziás rohamot tettetek, akkor talán hazaküldenek. Ki akartam maradni ebből. Inkább a radiátorra szorítom a hőmérőt, vagy csak lógok, bemegyek Manhattanbe, megszabadulok pár dolcsitól a McGinnisben, azután megnézem Esther Williamset egy aquamusicalben, ahogy valahol lent délen a hátán úszik. Máig összerezzenek, ha eszembe jutnak az iskolai sorakozók az alagsorban, mert ha esett vagy havazott, akkor bent maradtunk; vagy ott volt még az átázott pulóverünk nedves anyagából felszálló bűz, na meg amikor nyakon csíptek egy teljesen ártalmatlan dolog miatt, például sugdolóztam egy barátommal, vagy megcsókoltam valakit az öltözőben, és már be is hívták az anyámat.

„Mindig a lányok körül legyeskedik” – mondta anyámnak az egyik agyatlan robotember. Igen, szerettem a lányokat. Mit kellett volna szeretnem, a szorzótáblát? Vagy a hálaadáskor tartott lélekzsibbasztó beszédet? Szeressem a két összeütögetett szivacsot, amikor kiverhetem belőlük a krétaport? Akadt pár szűkhomlokú gyerek, aki versengett a lehetőségért. Én viszont a lányokat szerettem. A Do You Know the Muffin Man és a székek körüli futkározás már az óvodában is hidegen hagyott. Metróra akartam szállni Barbara Westlake-kel, bezötyögni Manhattanbe, hogy felvihessem a Fifthen lévő luxuslakásomba, inni akartam egy száraz Martinit (akármit jelentsen is, hogy száraz), és ki akartam menni a teraszra, hogy a holdfényben megcsókoljam a nőt. Valószínűleg el tudják képzelni, hogy a 99.-ben a tanári kar, az anyám, de az akkor hatéves Barbara Westlake sem értékelte a terveimet, utóbbi a száraz Martinit sem szerette, viszont hisztérikus bőgésben tört ki, amikor kinyírták Bambi anyját. Ahányszor felvetettem, hogy menjünk el az Astor bárba, lekoptatott. Azért ne feledjék, hogy csak a szám járt. Tudtam, mi a dörgés, de egyedül még Manhattanbe se mehettem volna el, nem találtam volna meg az Astor bárt, be sem engedtek volna, és nem szolgáltak volna ki semmi olyasmivel, ami erősebb egy laza kakaónál. Arról nem is beszélve, hogy nehezen szedtem volna össze a jegyre való öt centet, pláne a tízet, ha a nőt is viszem.

A tanárok olyan sokszor hívták be anyámat, hogy már mindenki jó ismerősként kezelte. A régi iskolatársaim felnőttek és megházasodtak, de még mindig köszöntek neki az utcán. Emlékeztek rá azokból a szörnyű közös rituálékból, amikor az osztály épp valami haszontalanságot tanult, „a 0 helyes neve a zaijró” (nekem a nulla is megfelelt volna), amikor kinyílt az ajtó, és belépett az anyám. A tanítás öt percig szünetelt, amíg a hupikék hajú vén szatyor a folyosón magyarázta, mennyire javíthatatlan vagyok, és hogyan küldtem Judy Dorsnak szerelmes levelet, amelyben koktélozni hívtam. „Valami baj van ezzel a gyerekkel” – mondta erre az anyám, mert azonnal szövetséget kötött mindenkivel, aki utált engem. Igen, valami baj volt velem. Szerettem a lányokat. Mindent szerettem bennük. Szerettem velük lenni. Szerettem, ahogy nevetnek, szerettem, ahogy kinéznek, és a Stork Clubba akartam menni velük, nem háztartástanórára, ahol egy ősember segítségével roggyant vasútmodellt építettünk.

Volt olyan tanár, aki azzal büntette a gyerekeket, de mindig csak a zsidókat, hogy délután sem mehettek haza. Miért? Mert ravasz kis uzsorások vagyunk, és ha tovább kell a teremben maradnunk, akkor elkésünk a zsidó iskolából, vagy egyáltalán nem tudunk menni. Hát, nem tudták, de ez a büntetés nekem, ha szabad egy jiddis szót használnom, igazi micve volt. Legalább annyira utáltam a zsidó iskolát, mint az államit, és el is mondom, miért. Először is, sosem voltam vevő erre a vallásos témára. Úgy gondoltam, hogy átverés az egész. Egy pillanatig sem hittem Isten létezésében, és nem reménykedtem benne, hogy ha volna, akkor a többiek rovására kivételezne a zsidókkal. Szerettem a disznóhúst. Utáltam a szakállat. A zsidó nyelv túlságosan is torokból szólt az ízlésemnek. Ráadásul visszafelé írták. Erre meg kinek volt szüksége? Elég bajom volt az iskolában, ahol balról jobbra kellett írni. És miért böjtölnék a bűneim miatt? Mik voltak az én bűneim? Hogy megpusziltam Barbara Westlake-et, ahelyett hogy a fogasra akasztottam volna a kabátomat? Hogy rásóztam egy hamis ötcentest a nagyapámra? Azt mondom, bírd ezt ki, Uram, van ennél sokkal rosszabb is. A nácik kemencékbe hajtanak minket, először azt intézd el. De ahogy már említettem, nem hittem istenben. És miért kell a nőknek a karzaton ülniük a zsinagógában? Szebbek és okosabbak a férfiaknál. Azoknál a szőrös fanatikusoknál, akik a földszinten imasálakba tekerik magukat, előre-hátra dülöngélnek, mint bizonyos játék babák, és egy olyan elképzelt hatalomnál kuncsorognak folyton, amely, ha létezik, akkor az összes könyörgésüket és hízelgésüket cukorbetegséggel és refluxszal hálálja meg.

Erre én nem akartam időt pazarolni, márpedig az idővel volt itt az igazi baj. Alig vártam, hogy három óra legyen, kicsengessenek, és végre kiszabaduljak az iskolából, rohanhassak az utcára meg az udvarba labdázni, de jaj, nem, le kellett mondanom mindenről, mehettem a zsidó iskolába, hogy olyan szavakat olvassak, amelyeknek a jelentését egyáltalán nem tanították meg, és megtudjam, miképpen kötöttek külön szövetséget a zsidók Istennel, bár sajnos megfeledkeztek róla, hogy az ilyesmit jobb írásban kérni. És mentem. Hatott a szülői erőszak, a zsebpénzem, a rádiómegvonással való fenyegetőzés, arról nem is beszélve, hogy megpofoztak. Anyám naponta legalább egyszer megpofozott. A verés nagy divat volt azokban az időkben, bár az apám csak egyszer ütött meg, amikor azt mondtam neki, hogy menjen a picsába, mire ő nemtetszését egy finom, arcra helyezett suhintással jelezte, aminek köszönhetően alaposan megnézhettem az Aurora Borealist. Anyámtól viszont mindennap kaptam, ahogy Sam Levenson régi vicce is mondja: „Lehet, hogy nem tudom, miért kapod, de biztosan megérdemled.” Ráadásul közelgett a barmicvóm, ami miatt külön leckéket kellett vennem, és kénytelen voltam héberül énekelni – tény, ami tény, ahogy az Ószövetségben írva van, volt ott bőven sírás és fogaknak csikorgatása.

Anyám hívő volt, miatta vezettünk kóser háztartást. Elég szigorúan vette a táplálkozási előírásokat, nem ettünk disznóhúst, szalonnát, sonkát, rákot és sok más finomságot, amit a szerencsés hitetlenek élvezhettek. Anyám kedvéért az apám is hívőséget tettetett, de nem tudta letagadni, mennyire élvezi a tiltott ínyencségeket, és néha úgy esett neki a disznóhúsnak meg a kagylónak, ahogy az asszírok Izraelnek. Neki köszönhetően egyszer-egyszer olyasmit kóstolhattam, amit Jahve, ahogy a barátai szólítják, nem engedélyezett. Emlékszem, micsoda öröm volt, amikor nyolcéves koromban apám először elvitt a Lundy’sba, a legendás brooklyni halétterembe, ahol kagylóval, osztrigával és rákkal tömhettem tele magam, miközben nagyon reméltem, hogy az úristen aznap nem jár a Sheepshead Bay környékén. A Lundy’sban kaptam először kézmosótálat. Addig még nem találkoztam ezzel a bámulatos találmánnyal, hihetetlenül felvillanyozott, hogy kipróbálhatom. Mintha saját úszómedencém lett volna. Annyira le voltam nyűgözve, hogy amikor két évvel később a nagynéném meghívott egy tengeriherkentyű-vacsorára, csak az járt a fejemben, hogy kézmosótálat is kapunk majd. Ennek következtében, amikor kagylót rendeltünk, és kagylólevest is felszolgáltak hozzá, biztos voltam benne, hogy a kézmosótálat hozták. Heves izgalmam és határozottságom végül Ann néni kétségeit is legyűrte, és ott helyben mindketten megmostuk a kezünket a levesben. Nagynéném csak akkor jött rá, hogy neki volt igaza, amikor az étkezés végén kihozták az igazi kézmosótálat, de akkor nagy vehemenciával, többször, talán tizenkétszer vagy tizennégyszer fejbe vágott a retiküljével.

Jól van, tehát még mindig kisfiú vagyok, aki bolondul a moziért, a nőkért meg a sportért, utálja az iskolát, és egy száraz Martinire vágyik. Ja, azt elismerem, hogy rettentően rossz tanuló voltam, de egyvalami mindig ment: az írás. Hamarabb tudtam írni, mint olvasni. Olvasni csak első osztályban tanultam meg, az óvodából viszont már úgy mentem haza, hogy írtam – mármint történeteket találtam ki. Írtam, csak még nem tudtam leírni. A szóbeli hagyomány. Mint a balladák. De míg a Beowulfot meg a Lord Randallt a brutalitás szelleme járja át, az én elbeszéléseim elegáns partikon játszódtak, és előrevetítettek egy szebb jövőt, amelyet nem mocskol be a becsületes napi munka.

Egy darabig arról álmodoztam, hogy természettudós leszek, és kaptam egy mikroszkópot. Hamar túlléptem ezen a nemes ambíción, mert elcsábított az az életforma, amelyhez a Metro-Goldwyn-Mayer csinált kedvet. Az egyik helyes lány után a másik utasított el: csupa túlzó elvárásuk és szép kézírásuk volt. „Jaj, istenkém, semmiképp! Anyukám biztos nem enged randizni!” „Metrón New Yorkba? Nekem azt nem szabad.” És később: „Bocs, nem járok velem egyidős fiúkkal.”

{1} Williams, Tennessee: A vágy villamosa. Ford.: Bányai Geyza. In: Williams, Tennessee: Drámák, Európa Könyv kiadó, Budapest, 2006.