IRIS DAWN

L - Itt vagyok

Copyright © Oláh Zsuzsanna, 2023

Borító Ronnie W. A. ©, 2023

Szerkesztés: Ronnie W. A., Pálffy Gergő

Korrektúra: Tímár-Kerekes Zoltán

Felhasznált kép forrása:

Adobe Stock

Minden jog fenntartva!

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN 9789635861859

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része, semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

Prológus

Ragyogó napsütés árad be a tetőtér ferde üvegfalán, árnyékot vetve a hófehér rajzlapra. A szürke, sötét napok után egy egészen új élmény a jelenség. El keze egy pillanatra megáll, majd leteszi a ceruzát, és megmozgatja az ujjait, miközben figyeli a lapra vetülő árnyék játékát, és annak pontosságát mozdulatlan keze alatt – mintha versenyre kelne a fénnyel, hogy melyikük képes a precízebb körvonalazásra. Majd elmosolyodva, lehunyt szemmel az arcát a napfény felé emeli, és hátradől a nyikorgó széken. Mély lélegzetet vesz, de az reményvesztetten ki is fut a tüdejéből, mikor megérez maga mellett egy határozott jelenlétet. Lenéz a lapra, mely egyetlen pillanat alatt újra árnyékba borul, akárcsak a hangulata.

Festetlen körmeivel ingerülten dobol, miközben beletörődik a délutánjában bekövetkező változásba.

– Mit akar már megint? – dönti hátra a fejét, hogy lássa a mellette álló testőr arcát.

Jamal magas és szikár, fekete arca teljesen rezzenéstelen, tekintete szigorú és komoly – az ember mégis, önkéntelenül várna tőle egyfajta gyengédséget. Telt ajkainak érzéki vonala kelti ezt az illúziót, de épp azok is tépik szét a reményt az ember lányában. Hiszen amikor megszólal, a hangja kemény és érzelemmentes:

– Vigyelek el hozzá – feleli tömören.

Hát persze…

Jamal egyszerű utasítást kapott: csak vigye el hozzá Elt, de hogy miért, arról nem kell tudnia. Arról pedig, hogy esetleg történt-e valami, végképp nem számolhat be.

Ez valójában meg sem lepi. A helyzet szokatlan anomália, hiszen általában, amire Jamal eljön érte, ő már mindennel tisztában szokott lenni.

El gyomra összeugrik. Rossz érzés költözik a testébe, az idegességtől égnek állnak a szőrszálak az alkarján. Feszülten végigsimít rajta, ahogy megpróbálja elvenni a perc élét.

– Gyanítom, arra sincs idő, hogy kimossam magam a festékből… – emeli fel a kezeit, melyeken valóban színes foltok tarkállanak.

Annak ellenére, hogy Jamal önkéntelenül vet egy futó pillantást a lány előtt lévő vázlatra, és a félbehagyott festményére a helyiség közepén, végül összevont szemöldökkel megfogja El csuklóját.

– Induljunk! – mondja, és komoly erőkifejtés nélkül vonja maga után őt.

Elt ugyan nem igazán rázza meg a külseje lehetséges állapotáról alkotott kép a fejében, egy ösztönös mozdulattal mégis végigsimít nyúzott, kantáros farmerjén. Annak zsebéből néhány ecset és kéztörlőrongy kandikál ki, ezért, hogy ne vigye magával azokat, összemarkolja, és mentében az egyik asztalra dobja. Piros, fehér talpú tornacipője élénk zöld foltokat hagy a betonpadlón, de mire elérik a küszöböt, lassan lekopik a festék, és a háta mögött maradnak.

A dzsekijéért nyúlna, de Jamal ellenáll a mozdulatnak, és kihúzza őt a lakásból.

– Jamal! Odakint hűvös van, és mindenem abban van! – csattan fel El ingerülten. Felháborodva néz a másik férfira, aki a folyosón csatlakozik hozzájuk, de az nem tesz semmit, csak szó nélkül követi őket.

– Az ajtó előtt parkolunk – feleli a testőr.

– Aha, hogyne… De odakint alig van tíz fok! Be fog fagyni a…

– Egy percet sem leszel a szabadban. Szedd a lábad! – fordul szembe vele Jamal hirtelen.

Pár lépcsőfokkal lejjebb áll, így szinte egymagas a lánnyal, és sokkal könnyebben hajol közel az arcához. El ösztönösen elhátrál, csuklóján erősödik a szorítás, pedig eszébe sincs tiltakozni.

– Nagyon elegem van! – sziszegi, állva a férfi pillantását.

– Nem az én dolgom.

Hát persze, hogy nem. Csakhogy téged épp annyira nem érdekel, mint azt, akinek nagyon is köze van ehhez a tényhez!

– Ha befagy a seggem – El most csak azért is befejezi korábbi gondolatát, mert ezzel a trágár kijelentéssel Jamalt hergeli –, azt szemrebbenés nélkül a nyakadba varrom, remélem, tudod!

– Egy vérbeli gettólakó vagy, nem holmi kis puhány! – Jamal hangja meg se rezdül. Mintha épp nem is sértegetné, ahogy valójában nem is teszi, mert egyszerű tényt közöl. Csakhogy úgy, ahogy korábban még sosem tette.

– Rohadj meg! – lép közelebb a lány, azonnal felszínre engedve azt az énjét, akit a férfi megidézett.

– Szívesen kimosnám a szádat…

– Próbáld meg!

– De most – Jamal határozottan felemeli a kezét, és a földszint felé mutat –, szállj be a kocsiba! Azonnal!

El kitépi a kezét a férfi hatalmas markából, és lerobog a lépcsőn. Erővel löki ki a súlyos fémajtót, és a fekete terepjáró riasztója épp felcsipog, mikor kilép a járdára. Felrántja a hátsó ajtót, és felhúzza magát a párnázott ülés közepére; utána a két férfi is beszáll. Jamal szúró pillantása azonnal rátalál a visszapillantó tükörből:

– Kösd be magad!

El dacosan karba fonja a kezét, esze ágában sincs szót fogadni, még akkor sem, ha tulajdon józan esze is épp ezt követelné meg tőle.

– Ha kitöröd a nyakadat, azt mondom, öngyilkos lettél – közli a férfi, miközben beindítja a motort. Ez a flegma félmondat már szinte emlékeztet a mindennapi Jamal stílusára. És ez újra elgondolkodtatja Elt, hogy mégis, mi az ördög történt?!

Figyelembe véve, hogy milyen iramot diktálva szelik át a várost, valóban indokoltnak tűnik, hogy El bekösse magát, de ez most már elvi kérdés. Arról nem is beszélve, hogy legyen Jamal bármekkora seggfej, tudja róla, hogy minden körülmények között vigyázna rá, és nem hagyná, hogy baja essék.

El teljes bizalommal süpped az ülésbe, miközben az utcák és toronyházak elsuhannak mellettük.

Gyorsan kiderül, hogy kivételesen elhagyják a belvárost, de még a luxus apartmanok és lakóházak kerületét is. Keskenyebb utcákon hajtanak végig, ahol a házak zsúfoltabban állnak, majd a folyó felé veszik az irányt.

– Jamal… – El tekintete az immár teljesen ismeretlen háztömbökön cikázik. – Mégis hová megyünk? – A balsejtelem jószerivel alakot ölt a testében. Átveszi az uralmat, mert az ujjai ekkor már megfeszülnek, és belemarkolnak a puha bőrülésbe. Lábait is megmozdítja, és felismeri a reakciót: ha kell, bármikor kész kiugrani a száguldó kocsiból.

Üvölt a menekülési ösztöne, és ez teljesen összezavarja, hiszen két olyan ember mellett ül, akiket jól ismer, és nem egyszer az életét is megmentették már.

– Mindjárt ott vagyunk – feleli Jamal higgadtan, és jobban előredől, hogy belásson egy csalóka kereszteződést.

Ha egyenesen tovább hajtanának, egy-két perc múlva már látnák a folyót. A férfi azonban balra kanyarodik. Errefelé egyre több a gyalogos, akik közül többen felfigyelnek a fekete gépszörnyre. Számukra sosem jelentett jót, ha ilyesmi kocsik gurultak végig az utcákon, maguk mögött káoszt hagyva. El hirtelen újra átérzi ezt a felállást.

Szürke, ipari épületek között hajtanak be egy zsákutcába, melynek végét dróthálós kapu zárja le. Zörögve nyílik ki, és El számára a kapunál strázsáló őrök sem idegenek. Mikor kiszáll a kocsiból, visszanéz rájuk, és a kapu fölötti táblára, melyen a csatornázási művek neve áll. A levegőben a folyó áporodott, bemocskolt szaga érződik. A közelben semmi és senki sem mozdul.

Kivéve Jamalt, aki ekkor megfogja El felkarját, és az épület bejáratához vezeti. Ott elé lép, és végig előtte halad, míg a folyosókon és lépcsőkön át az alagsorba nem jutnak. Itt már emberi hangok hallatszódnak gépek zaja és a víz zúgása mellett. A fal hidegnek és vizesnek hat, mindent magába szív. A szavak tompák lesznek tőle, kivehetetlenek, El a távolban egy hangot mégis azonnal felismer.

Tekintete a folyosón várakozó három másik őrre szegeződik, akiket valóban ismer, és egyikük még rá is köszön

– El! – biccent a katonás frizurájú, őszülőhalántékú Ramsom. Ő éberen, de kényelmesen a falnak dőlve várakozik, és ezen még akkor sem változtat, mikor Jamal feltűnik, és kemény pillantásával próbálja fegyelmezni az őrt.

– Ramsom! – El az ujjaival belecsap a férfi enyhén felemelt kezébe, mikor gyorsít léptein. – Itt van?! – kérdezi tőle, mert úgy tűnik, valaki végre hajlandó vele kommunikálni.

– Bent – biccent a szélesebb ajtó felé, így El megnyújtva lépteit kikerüli Jamalt.

– El! – A mély morgás figyelmeztetés, de a lányt ezen a ponton már végképp nem érdekli semmi.

El kinyújtott karral ront az ajtóknak, és a két lengőszárnyat belöki maga előtt. Jamal és a társa sebesen követve őt besurrannak mögötte.

– Sajnálom, uram! – mondja a testőr, és tekintete immár játszi könnyedséggel ignorálja Elt. Egyenesen a főnökére néz. Ahogyan El is.

– Wallace! – fakad ki El forrongva. – Úgy tűnik, bár milliószor elbeszélgettünk a határokról, számodra azok abszolút nem léteznek! Kezd iszonyatosan elegem lenni!

– Szép munka, Jamal! Épp időben érkeztetek – érkezik a válasz a testőrnek. Mintha El meg sem szólalt volna.

El érzi, hogy vér szökik az arcába, és a dühtől kezd vöröset látni.

Úgy tökön rúgnálak…

Jamal némán biccent, és megállnak a becsukott ajtó belső oldalán, kezük a testük előtt, tartásuk szálfa egyenes.

– Tristen! – kiáltja El immár minden türelmét elveszítve.

A férfi végre teljesen felé fordul. Hihetetlenül sötét szemei tiszták és higgadtak, de mindig jól fésült, barna haja most enyhén zilált. Egy gepárd kecsességével fordul szembe Ellel. Karcsú, izmos alakján ezúttal nem visel zakót. Fehér inge ujját felhajtotta, nyakkendője és nadrágja makulátlan, csuklóján súlyos karóra. Éles vonású, szikár arca rezzenéstelen, tekintete teljesen higgadt, már-már nyugodt, ami megdöbbentő, hiszen a bal vállán véráztatta folt éktelenkedik.

Tristenre rálőttek.

Megsérült.

Ez egy morbid, alternatív valóság.

– Jesszusom, mi történt? Jól vagy? – El tekintete akaratlanul is végigcikázik a férfin, hogy felmérje az állapotát. Hiába az aggodalma, a férfi sziklaszilárdan áll előtte, és teljes mértékben uralja a teret. A jelenléte éppoly domináns és meghatározó, mint mindig.

– Meg akartak ölni, Picúr. De köszönöm kérdésed! – Szarkazmus, amitől a El dühét újra a rossz sejtelem váltja fel.

– Mi történt? – El ujjai ökölbe záródnak, hátán veríték gyöngyözik.

– Épp erre próbálunk választ kapni – feleli Tristen, és a szeme szinte játékosan csillan.

Elégedett diadal, ismeri fel El, és a gyomra kicsire zsugorodik. Próbálja megérteni, mi is történik, olvasni akar a férfi jól ismert vonásaiból, csakhogy Tristen ekkor a kezelőpulton megnyom egy gombot.

Egy berendezés zúgni kezd, és hangos vízcsobogás közepette, az egyik átfolyó medencéből egy férfi emelkedik ki. Láncon lóg, fejjel lefelé, hangosan kapna levegő után, de egyszerre köhög és öklendezik. Víz zubog le összevert alakjáról. Tekintete kicsit sem tiszta, nem fókuszál, hisz majdnem megfulladt. Ki tudja hányadszor…

Sean…

Felismeri a megkínzott férfit.

Hogyne ismerném fel?!

– Mi az isten folyik itt?! – El követeli a választ, pedig a pánik vörös lámpával riadót fúj a tudatában.

– Megpróbált megölni – feleli Tristen, mintha mi sem lenne egyértelműbb.

Enyhén meggörnyeszti a hátát, lehajtja fejét, hogy jobban El arcába lásson. Ez egy ösztönös mozdulat, mely az eltelt idő alatt természetessé vált, és talán máig ez az egyetlen kivétel, mikor Tristen Wallace gerince enged szilárd, egyenes tartásából. Soha máskor nem hajt fejet, nem hajol meg…

Miért is tenné? Hiszen ő a város megkérdőjelezhetetlen, félve tisztelt ura.

Az ő keze az az erős marok, mely mindent összefog, és mely mindenek fölött rendelkezik…

Még az élet és halál fölött is.

Mások és a sajátja fölött is…

– Az kizárt! – El csak ennyit nyög ki végül, és nagyot nyel.

Komoly erőfeszítés árán elvonja tekintetét a megkínzott alakról, és újra Tristenre néz, akit valami morbid sorsfintor útján mára a barátjának, a bátyjának tekintett.

– Úgy véled? – kérdezi Tristen kíváncsian, és megdörzsöli erőteljes állkapcsát.

– Igen – feleli El habozás nélkül.

Mert úgy volt, hogy én öllek meg…

– Bíztam benne, hogy számíthatok az ítélőképességedre és emberismeretedre – mondja Tristen könnyedén, mégis jeges rettegést oltva a Elbe. A pillanat súlya és az események határozottan ellentmondanak ennek a fesztelenségnek.

– Ezért is hívtalak ide, Picúr…

– Hozattál.

– Mondj egyetlen egy okot, miért kellene életben hagynom ezt a nyomorult tetűt, azok után, hogy megpróbált szemtől szembe szíven lőni? – Talán az árulás súlyától, talán az egyszerű dühtől Tristen megemeli a hangját, melyet a rideg falak rémisztően tovább fokoznak.

– Nem… – ingatja a fejét El, mintha ezzel megcáfolhatná a tényeket.

Sean meg fog halni.

Másokat kevesebbért is lefejeztetett, hiszen Tristen kegyetlen, semmit sem néz el, és mindent megtorol.

– Rajta, Picúr! Csak egyetlen nyomós érv kell! – Tristen az asztalról felkap, és kibiztosít egy pisztolyt. Egyenesen Borrow összezúzott testét veszi célba, de végig El szemébe néz. Tekintete ekkor már nyíltan dühös és csalódott, szemei vérben forognak az indulattól. Karja megfeszül, ahogy Borrow-ra mutat.

Tristenben egyetlen pillanat alatt átszakad a gát – melyért ezidáig mindig hálát adhattak, mert rettegtek attól, ami mögötte volt elzárva.

Egyetlen érve marad, amitől El aligha remélhet megváltást, hisz azzal valószínűleg megpecsételi mindannyiuk sorsát. De ez az egyetlen ok, amit képes kimondani:

– Szeretem őt…

Első fejezet

- Két évvel korábban -

Tarak lakossága csaknem ötmillió fő – a hivatalos adatok szerint.

A város területe a terjeszkedéseknek köszönhetően minden eddiginél nagyobb méretet öltött.

Kerületekre és szintekre oszlik, megosztva így a társadalom különböző rétegeit is. Amit nem nehéz, hiszen abból mindössze kettő létezik: a mérhetetlenül gazdag, és a hihetetlenül szegény. És így nem nehéz kitalálni, kinek jut a város napfényes, tiszta és biztonságos része… És kinek jut élet a mélyben, a zsúfoltságban és állandó kiszolgáltatottságban.

A társadalom valójában semmiben sem mutat újdonságot: ez a felállás tapasztalható volt már korábban is. Olvasható a könyvekben, és megmutatták a filmek utópisztikus fantazmagóriái is. Nincs benne semmi meglepő. Egyenes út vezetett ide.

És ez baj.

Olyan időszaka ez a múló időnek, mikor a szegények belefáradtak már, hogy többre vágyjanak, a gazdagok pedig a mohóbbnál is mohóbbakká váltak.

És bár El a szegény oldalra született – a nagyon csóróba… – a megélhetését éppen az „elit” kapzsisága biztosítja.

Ezen a kora estén, szó szerint, a két fajta világ határán áll. Annak is egy tenyérnyi, semleges részén, melyre csodával határos módon egyik rivalizáló csoport sem tartott igényt.

A csatorna pedig itt nem csupán két kerületet, hanem két városrészt választ el egymástól. A parton állva a vizet figyeli, mely ezen a szakaszon még nem gyomorforgatóan mocskos. Olyan terület mentén fut végig, ahol a házak viszonylag jó állapotúak, és az utcák karbantartottak. Olyanok lakják, akik a kevéske híd egyikén átjárhatnak a csatorna túloldalára dolgozni. Na, nem pénzt keresni, az erősen túlzó állítás lenne. De ott megkereshetik a megélhetésükre valót, és rendes körülmények között robotolhatnak. Takarítanak, konyhákban segítenek ki, netalán parkolófiúk egy neves szálloda előtt. Előrelépési lehetőség nincs, a tehetség és képességek kibontakoztatása és jutalmának elnyerése lehetetlen. Még ma is, pedig az elmúlt években sok minden változott.

De ez nem így működik.

El ezt a tényt mégis készséggel félresöpri.

Szarok rá, hogy pontosak legyünk.

Újra végignéz a zöldes vízszalagon, majd az égen is, mert innen az is látszik. Ahol ő él, a napot látni kiváltság, így nem sűrűn találkoznak ők ketten.

El felemeli a kezeit, mert a napfény jólesőn melegíti sápadt bőrét. Megmozgatja az ujjait, majd végigsimít lófarokba kötött haján, melybe belekap az öböl felől száguldó, enyhén sós ízű, őszi szél.

Az öböl innen nem látszik, de a kikötő hosszan elnyúló területe, alacsonyodó épületei és a rakodódaruk oszlopai jól kivehetőek. El fejben újra végigfut az útvonalon, amin a tervei szerint estére épp odaér.

Arca elé húzza a maszkot, kezeit a baseballsapkájára simítja, és rugózva egyszer-kétszer a levegőbe szökken – akár a bokszolók –, ez elviszi a kis idegességet, ami a testében motoszkál.

Elindul a betonozott meder vonalán, és a keskeny szervizlépcsőn felkapaszkodik a partra. Az utolsó lépcsőfoknál lehajol, és begyűri sárga cipőfűzőjét fekete, magas szárú bakancsába. Fekete bomberdzsekije ujját feljebb gyűri, mert a napsütés aggasztóan jólesik a bőrének.

Az úton kevés kocsi jár, hisz arra itt se sokaknak telik. Gyalogos annál inkább akad, nyilván valamiféle esti műszakba tartanak. Ők engedéllyel rendelkeznek, hogy átlépjenek Blackmountainbe, Tarak legfényűzőbb városrészébe. Ez a város legnagyobb és legbefolyásosabb része, itt helyezkedik el a központja, mely nevét a fekete tornyokból álló centrumról kapta.

Igen kreatívan…

Aki nem rendelkezik a belépéshez szükséges kártyával, az akár lophat is egyet magának, de ennek is csak akkor lenne értelme, ha van kapcsolati rendszere és elég pénze feltöretni a kártyát.

Vagy választhatja a harmadik, legkockázatosabb módot is: a híd lábát.

Nem kellett sok idő hozzá, hogy a város újrafelosztása után, megmutatkozzanak a rendszer hiányosságai, és a hidak lábánál feltűnjenek az illegális beléptetők – jobbára valamelyik gengsztercsoport felügyeletével, vagy épp a város valamely korrupt hivatalnoka által.

El ezúttal is a zűrösebb utat választja. Egy útfelújítás szedett-vedett munkaterülete takarást nyújt; sebesen átlendíti magát a korláton a külső peremre. A tartópillér tövéből leszökken egy fém keresztgerendára. Lábai nesztelenül dobbannak, majd azonnal fel is emelkedik. Ekkor érzi meg, hogy valaki más is érkezik mögötte. Az illető gyors és rutinos, de aligha észrevétlen, így El hirtelen és ingerülten pördül felé.

A másik egy fiatal lány, azonnal hátrál egy lépést, és ártatlanul felemeli a kezeit. Meglepően tiszta és ápolt. Szürke ballonkabátot visel, aminek kapucnijával is elrejti az arca egy szeletét. Ezüstfényű maszkja fölött világos szemek fénylenek, szürreálisan hosszú szempillákkal övezve, a többi részlet a homályba vész.

El lenéz a lány türkizszínű, irtózatosan magas sarkú cipőjére, melynek lehetetlenné kellene tennie ezt az akrobatamutatványt, ő mégis itt van.

– Szép cipő! – Végül csak ennyit mond, egészséges mértékű, női féltékenységgel.

– Köszi! – csillan fel a lány szeme büszkén, és furcsamód naivan. Talán valóban fogalma sincs róla, hogy El másodpercek alatt kitervelte, hogyan is szerezhetné meg azokat a cipőket, ha igazán akarná…

Egy mozdulattal maga elé tereli a lányt, mert ez nem ideális hely a cseverészésre, és kedve sincs hozzá. A világos szemű meglepődik az előzékenységen, majd a lány derűsen a híd vége felé pillant.

El a nyomában marad, kényelmes tempóban követi a hosszú lépteket. Nem kérdéses, hogy a lány rendszeresen jár erre. A ruháiból ítélve meg is éri neki ez a kockázat, mert jól megél az itt szerzett pénzből, amit, nem vitás, hogy a testével keres meg Blackmountain peremvidékén.

A lány lép először a kapuhoz, és minden tekintet rá szegeződik. Ez Elnek kapóra jön, hiszen így alig figyelnek rá, mikor ő is megfizeti a vámot. Egyszerűen átslisszan a kerítés ügyesen megnyitott résén, és már bent is van a Hegy gyomrában.

A csatorna ezen partján szorgalmi út fut, melyen még forgalom is van. Alig pár perc alatt eléri a megállót, és felszökken a kiszemelt buszjáratra.

Mind a nyolc utas kirévül az ablakon át a semmibe, és mind maszkkal takarják az arcukat. Ez arrafelé, ahol ők laknak, már szükségszerű – a vírusok és szagok miatt, és talán mert a zsúfoltságban az inkognitó vált az utolsó magánszférává. Arról nem is beszélve, hogy itt, annak idején kötelező volt a városrészen kívül élők számára, és ez valahogy mára sem szűnt meg.

El nem ül le. A hátsó ajtónál, az egyik kapaszkodórúdnak dől, és megveti a lábát, hogy biztosítsa az egyensúlyát. Kezeit a zsebébe rejti, fejét előre hajtja.

A kikötő felé tartva az idő estébe fordul, a levegő egyre hűvösebb. El a kapucniját is a fejére húzza, és három férfival együtt száll le a rakpart egyik hátsó kapujánál. A férfiak hangosan beszélgetnek, ketten a harmadikat heccelik. El nem figyel erre, csak a mozgásukra, és felzárkózik, mikor elérik a kiskaput. Az egyikük a terminálhoz érinti a kártyáját, és a zár berregve enged.

A férfiak nem kapkodnak, idő, mire a másik kettő is becsekkol, El pedig ezt használja ki. Mit sem törődve megkésett reakciójukkal, beiszkol a kikötő területére, és azonnal eltűnik a sikátorok sötétjében.

Ilyen helyeken mászkálva, nem árt, ha az ember észnél van, és nem téved el. Jól jön a rutin, és az, hogy El már megfordult itt párszor, mindenképp előnyére válik. Ismeri az elhagyatott raktárakat és irodaépületeket, az őrök útvonalát. Figyeli a hangosbemondó információit, és tudja, hol számíthat nagyobb tömegre. De valójában akkora a nyüzsgés, hogy nem nehéz eltűnni szem elől. A nehézségek ott kezdődnek, ahol a rakpart véget ér, és a nyomorú képet felváltja a luxuskikötő csillogása. Itt könnyebben kiszúrhatják, mert a fény is több, és persze az őrök is éberebbek.

El az árnyak közt settenkedik, kijátssza az őröket, majd figyelme megoszlik, mikor megtalálja a jachtot, amit keres.

A Medúza. A hófehér hajótest orrán egy aranyozott női alak ül, melynek haját stílszerűen kígyók alkotják.

El az ég felé emeli a szemét, és hátát az irodaház falának dönti. Későre jár, nincs nagy mozgás. Csak a parkolóban tűnnek fel sorra a vendégek, akik meghívást kaptak a jachton rendezett estélyre.

Ő kivárja, amíg az utolsók között érkezők közül valaki kénytelen megállni a parkoló szélénél. Nem habozik. Előszökken a sötétből, és azonnal a kocsi mellett terem. A sofőr már nyitja az ajtót, észrevétlenül benyúl, és a sokkolóját a férfi bivalynyakába nyomja. Tétlenkedés nélkül behúzódik a még remegő sofőr ölébe, és hátranyúlva a rémülten felsikoltó nőt is sokkolja.

– A francba… – morogja El az orra alatt, mert a sokkoló nyomot hagyott a nő bordó kisestélyién. De ezen nem mérgelődhet sokáig. Villámsebesen hátramászik, és arrébb tolja az eszméletlen nőt.

Oldalzsebes nadrágjából elővarázsol egy cipzáras vászonzsákot, és levetkőzve beletömi a holmiját. Aztán megszabadítja a nőt is a ruhájától, és azt veszi fel. A bordó ruha enyhén bő, de legalább nem túl hosszú. Hátul egy biztosítótűvel, belülről megtűzi, belebújik a cipőbe is, és az egyik gyémántos hajtűvel megtűzi a felcsavart, hevenyész kontyát.

Ránéz két pórul járt áldozatára, de azok stabilan eszméletlenek, és remélhetőleg ez így is marad egy darabig. Már majdnem kiszállna a puccos kis retiküllel a markában, mikor a sötétített ablakban észreveszi, hogy a maszk rajta maradt.

A megszokás nagy úr…

Letépi magáról a maszkot, és a táskába gyűri, majd a csomagját a parkolót körülvevő kőfal mögé dobja. Ahogy a járdára lép, végigsimít a száján, mert valami beteg módon meztelennek érzi magát.

Elhalad a kocsik sora előtt, és a csoportban beszélgető sofőrök mellett.

– Minden rendben? – lép elé hirtelen az egyikük, és gyanakvón összevont szemöldökkel a cellának használt kis limuzin felé néz.

– Sikoltást hallottam.

El nem torpan meg, és csak egy futó, lekicsinylő pillantást vet a sofőrre:

– Nem mintha köze lenne hozzá, de felfutott egy szem a harisnyámon…

Kihúzza magát, és enyhén megemeli a ruhája alját, hogy ne lépjen rá. Próbál nem tudomást venni a tényről, hogy a tekintetek rajta csüngnek, elismerően méregetik. Így néz végig rajta az az alak is, aki a hajóhídnál áll, és a meghívókat ellenőrzi. Ő azonban nem szól hozzá, csupán megkeresi a kocsiban ájultan fekvő nő bemondott nevét a listáján, majd felengedi Elt a fényárban úszó hajóra.

A fedélzet valódi magamutogató gazdagságot hirdet, ahogy a résztvevők hivalkodó megjelenése is. Néhány tekintet El felé fordul, páran halványan biccentenek is, mintha ismernék egymást.

Színjáték az egész.

De a megjátszás Eltől sem idegen, csak ideális szerepet kell választania. Azt pedig nem nehéz. Jó benne. Állandóan ezt gyakorolja, ez tartja életben.

Az egyik körbesétáló pincér tálcájáról felkap egy pezsgőspoharat, és nagyot kortyol belőle. A mozdulatától megcsillannak a rubinok a karkötőjén – csak úgy vonzza a tekinteteket. Poharával lassan kering a társaságban, felméri a hangulatot, és hogy megtippelje, az este melyik szakaszában járnak.

A Medúza tulajdonosa csak pár napra érkezett a városba, hogy eladjon néhány egyedi, méregdrága ékszert. El megbízója ezen az aukción nem vehet részt – jó pár dolog megakadályozza ebben, ezek között egy olyan egyszerű dolog is, mint maga a csatorna. Pedig annak már innenső oldalán él…

El helyette jött el, hogy megszerezze, és elvigye neki a nyakéket, amelybe összesen hat darab, másfél centis drágakövet illesztettek. Újra kihúzza magát, hogy leperegjen róla a férfiak kéjsóvár pillantása. A korláton túl lenéz az öböl feketének ható vizére, mert ezt se sűrűn látja. A látóterében feltűnik egy új pezsgőspohár. Gondosan ápolt kéz nyújtja felé, mely egy középkorú férfihoz tartozik. A férfi várakozón emeli meg a szemöldökét, El pedig felnevet magában. Csípős szavak tódulnak a nyelvére, de a helyi nők ilyesmit biztos nem mondanának. Így inkább egyszerűen hátrébb lép, és faképnél hagyja a pasast… bár a poharát nem.

Azt is kiissza, míg elsétál egy nyugodtabb részre. Ott szétnéz a kihalt folyosón, majd rátenyerel egy kilincsre, és erővel neki veti a vállát az ajtónak. Egy visszafogott riasztó szólal meg, de El nem zavartatja magát, elsiet a kabinok közti kis folyosón. Figyeli a fedélközből érkező őröket, majd forró nyomukon lesétál a lépcsőn. Belép a dupla szárnyú, míves faajtón a lakrész folyosójára.

A Medúza tulajdonosa nem jelenik meg a vendégei között. Sosem teszi. Csakis a liciten vesz részt, melyet mindig ő maga vezet le. A tekintélye megkérdőjelezhetetlen, titokzatossága rajongást kelt, ahogyan egyedi ékszerei is.

De El nem erre számított.

A nő a hatvanas éveiben jár. Rövid haja élénk lilára festve, apró, telt alakján drága tunika. Nyakában akkora gyémánt, mint egy kisgyermek ökle…

El erőt vesz magán, nem veszti el a hidegvérét, amikor meglátják egymást a nővel. Kezét a nyakára fekteti, és felemeli hat ujját. A nő tekintete egy ideig rajta függ, mérlegel, de egy kis idő múlva biccent, hogy kövesse őt vissza a szobába.

El magabiztosan lépi át a küszöböt, és húzódik balra, a fal mellé, hogy ne érhesse meglepetés. Persze aligha ártanának neki, elvégre a pénzt ő jelenti. A megbízója pedig várja a köveket, így ő sem követhet el ostobaságot.

A nő halvány mosollyal nyugtázza a bölcs óvatosságot, és egy széfhez lép, amit még csak el sem rejtettek. A belsejéből lapos faládikót vesz elő, felnyitva egy asztalkára teszi. Tekintetében most némi lekicsinylés kerül felszínre, miközben int, hogy El bátran nézze meg.

Nem tudhatja, hogy El valóban meg tudná állapítani a kövek tisztaságát, értékét és persze valódiságát. De El nem teszi meg, mert ez nem az ő dolga. Nem erre hatalmazták fel.

Ő csak biccent, majd a kis táskába rejtett csipogóval üzenetet küld. A nő az asztalán álló laptophoz lép, a monitort figyeli, és az utalást várja. Valamivel több idő telik el, mint amivel El számolt, de próbál nem idegességet mutatni. Mikor az ékszertervező arca felderül, és szó nélkül az ajtó felé biccent, El kikapja a nyakéket a ládikóból. A nő döbbent tekintete elárulja, hogy gyalázatot követ el, de nem törődik vele. Az ékszert a táskába teszi, és határozott léptekkel elhagyja a szobát.

A lépcsőn azért jut fel gond nélkül, mert a lefelé érkező testőrök egy néma parancsnak hála nem tartóztatják fel. Ők bevárják munkaadójukat, aki nem sokkal El után szintén feltűnik a fedélzeten. Minden figyelem felé irányul, izgalom lesz úrrá a vendégeken, és türelmetlenül foglalják el helyeiket a székeken. Amíg ők az árverésre várnak, addig El feltűnés nélkül távozhat. Már a sofőrök sem tőrödnek vele, némelyikük a hajó ablakain át leskelődik, hogy megláthassák a Medúza titokzatos tulajdonosát.

El az autók mögött elhaladva, egy kiszámított pillanatban megkerüli a falat, és a takarásában sebesen átöltözik. A nyakláncot a nadrágja egyik belsőzsebébe süllyeszti, felveszi a maszkot, majd a kölcsönvett holmikat gondosan összekészíti. Nem kockáztat többet, azokat a fal egy félreeső részén hagyja. Kinyitja a kocsi zárjait is, és a kulcsot is ott hagyja.

Majd újra eltűnik a sötétben.

Negyed órát vár, amíg ideális lehetőség nyílik a távozásra. Ezt azonban a jachtkikötő bejáratának közelében teszi meg, mert ott valahogy senki sem számít rá, hogy valaki át akarna mászni a kerítésen… El könnyedén felkapaszkodik, majd a túloldalon lemászik. A klub miatt errefelé sűrűn várakoznak taxik, neki csak találnia kell egyet, ami elviszi, mert anélkül azonban ezt a várost nem lenne egyszerű átszelni, nem is beszélve az időről. Itt is olyan kocsit keres, amibe a legkisebb feltűnéssel tud beszállni. Kezében egy kisebb pénzgurigát forgat, mert az minden emberre motivációként hat. Vár és figyel, így észreveszi a halvány biccentést, mellyel az egyik sofőr jelez neki. El becsusszan az ülésre, és amennyire lehet, lehúzódik.

Amikor felnéz, hogy előre átadjon néhány bankjegyet, rádöbben, hogy ismerős neki a férfi. Az is érzékelheti, hogy ez nem először történik meg velük, de ezt végül egyikük sem teszi szóvá.

Bemondja a címet, a kocsi pedig kevésbé forgalmas utakat járva be, odahajt. Útközben, a peremrészen megállnak egy éjjel-nappali étteremnél, és El vesz egy kész pizzát a pultból.

– Itt álljon meg, és várjon!

– Épp itt? – kérdezi a férfi egy lényegesen keskenyebb, és szebben kiépített csatorna mellett elhajtva. Itt szabályosan ültetett fák sorakoznak, a parton pedig speciális utat építettek ki a futni vágyóknak. Padok és virágágyások, minden ápolt, de közel sem ez a városrész felkapottabb kerülete. Számukra mégis egy elérhetetlen világ.

– Itt. Öt perc, és itt vagyok – El újabb összeget nyújt át a biztonsági üveg nyílásán, a férfi pedig végül csak vállát vonva bólint. Félreáll az egyik kivilágítatlan parkolóban.

El a pizzásdobozzal együtt száll ki, és azonnal átsiet a közeli kis hídon a kertvárosba. Ott ideális helyet keres, ahol meghúzódhat, amíg egy speciális fogóval darabokra szedi a nyakéket.

Ő ugyanis, csak a kövekre kapott megbízást, a teljes nyakékről szó sem volt. Így minden aranydarabot a belső zsebébe rejt, a köveket pedig rászórja a pizzára. A dobozt a tenyerén tartva siet a megbízója házához.

Nem a megadott címre megy. El ezzel tökéletesen tisztában van, ahogy azzal is, hogy mindketten szeretnék megőrizni kilétük titkát. Csakhogy, amíg ő ezt valóban megteheti, addig a megbízója… csak áltatja magát, és pontosan ezt szeretné vele közölni – így biztosítja be magát.

Szabad kezét zsebre teszi, és felkocog a lépcsőn a hatalmas bejárati ajtóig. Errefelé még kerítés sincs, ami teljesen érthetetlen El számára, de hát már semmin sem kellene meglepődnie – ez valóban egy másik világ.

Az ajtóban egy feszes kontyot viselő házvezetőnő tűnik fel. Alakja szikár, tartása merev, letisztult, egyszerű fazonú ruhája makulátlan.

– Mr. Santarra pizzát rendelt extra feltéttel – mondja El derűsen, és felemeli a dobozt.

– Az kizárt dolog, rossz címre jött…

– Azt mondja, nem itt lakik Mr. Santarra?

– Nem. Az úr itt tartózkodik, de kizárt, hogy pizzát rendelt volna – szögezi le a nő tömény gyanakvással, amit igazán senki sem vethet a szemére. El sem veszi magára.

– Pedig higgye el nekem, éhes. Sürgősséggel kérte, mert arra a feltétre vágyott, amit csak tőlünk kaphat meg – El ekkor egy gyors mozdulattal felnyitja a doboztetőt, és szinte látja megcsillanni a köveket a nő elnyíló szeme tükrében.

– Ó, értem. Rendben. Adja csak át! – Már meg sem fordul a fejében csak úgy elhajtani őt. Mindketten felnéznek az ajtót figyelő kamerára.

– Ne hagyja kihűlni! – kacsint El. – Tizenegy ötven lesz – nyújtja a kezét, mire a bejárónő arca megnyúlik a döbbenettől.

Ezt a pofát… nem lehet megunni!

– És ne sajnálja a jattot, ez a ház baromi messze van. Gondolhatja…

A nő egyértelműen nem akarja tovább a küszöbön látni, de még csak az utcában sem. Az előszoba komódjához lép, és a fiókból kikap néhány sima bankjegyet, és El kezébe nyomja. Nagy élvezettel lendíti be az ajtót, mikor a lány elégedetten hátrébb lép.

El szélesen elvigyorodik, és lekocog a lépcsőn. Szaporán lépked vissza a taxihoz, az elviszi őt a peremvidékre, ahol pedig szó nélkül elválnak útjaik.

Az utcák még jócskán nyüzsögnek, ez a városrész csak ritkán pihen. El magabiztosan és elégedetten tart hazafelé, még csak nem is siet igazán. A megbízás terhe alól szabadulva, minden feszültség elhagyja, tagjai könnyedebbé válnak, és mély lélegzetet vesz.

A lekoszlott magasvasúton teszi meg az utat hazáig. A peronra lépve ösztönösen felnéz az égre, de az persze nem látszik. Odafent irdatlan oszlopokon többsávos út fut. Épületek nyúlnak a magasba. És ahol az ég mégis kivillanhatna, ott elektromos kábelek rengetege szövi be a levegőt.

El nem is pazarol a nézelődésre sok időt, kikerüli a felszállókat, és leballag a lépcsőn. Két háztömbnyit sétál, és épp eléri a közeli éjjel-nappali fényeit, mikor egy kis alak válik ki a sötétből. El nem retten meg, pedig veszélyt jelenthetne egy támadó, különösen, ha többen lennének. Hisz a gettóban felnövő gyerekek korán megtanulnak túlélővé válni, és gyorsan megértik a világ szabályait, és hozzák létre a sajátjaikat.

– El! – A tizenkét éves fiú halkan szólítja meg, de határozottan a figyelmét követeli.

– Szia, Deniz! – El kinyújtja az öklét, a fiú pedig fölülről-alulról az övéhez koccintja a sajátját. – Mi történt?

– Vannak a lakásodban – közli, és úgy megdönti a fejét, hogy alig lát ki a kapucnija alól.

– Láttad őket? – El minden idegszála megfeszül, és aggódva méri végig a fiút. Hirtelen elfogja a rossz érzés, hogy talán valami baj érte.

– Öltönyösök, hárman. A kocsijuk Malek boltja mögött áll.

– Öltönyösök? – Ez még Elt is kizökkenti.

– Nem idevalósiak – rázza a fejét Deniz, mintha ezt a következtetést El nem vonná le magától is.

– Jól van – simítja a kezét a fiú fejére, és visszafordítja a sikátor sötétje felé. – Most menj P. J.-hez! Kérj tőle vacsorát! Nyomás!

– Te mit fogsz csinálni?

Elt meglepi, hogy Deniz visszafordul hozzá ezzel a kérdéssel. Soha máskor nem tenné, és nem aggódna érte. Ha helyi, piti tolvajok lennének, egyikük sem kerítene a dolognak nagy feneket. Azonban ezektől az idegenektől mindenki idege megfeszülne.

– Talán csak megvárom, hogy elmenjenek. Nincs nálam semmi, amit akarhatnának – feleli El meglepően nyugodtan, bár a csípőjének nyomódó aranydarabok emlékeztetik rá, hogy talán téved.

Bár aligha valószínű, hogy a betolakodók a ma esti megbízása miatt tűntek volna fel itt. És ez még inkább aggasztja Elt.

– Menj!

– Vigyázz! – mondja még Deniz, mielőtt előrelendülve eltűnne a sikátor konténerei között.

El a fejére simítja két kezét, és a lábai elé bambul, míg megoldást keres. Mikor hátrahajtja a fejét, a bolt ajtajában meglátja Umutot, Deniz nagybátyját. A férfi egy rongyban megtörli a kezét, arca kimelegedett, ami elárulja, hogy a kifőzdéből jön. A rongyot a vállára dobja, és összefonja karjait csontos mellkasán.

– Talán ma este nem kellene odamenned – tanácsolja.

– Az az én lakásom!

– Nézd a jó oldalát: Azt nem tudják elvinni. A várakozást pedig úgyis megunják majd.

– Az túl soká van…

– Túl türelmetlen vagy, El! – figyelmezteti Umut rászegezve az ujját, majd újra eltűnik.

El nagy levegőt véve átsiet az utcán. Kikerüli a lámpák fénytócsáit, és egy kerülővel először a kocsit nézi meg magának. Az egy hatalmas, golyóálló terepjáró, sötétített ablakokkal és akkora abroncsokkal, amik valószínűleg darabosra morzsolják az itteni utakat. Nem látni benne senkit, mégsem megy közelebb. Ahogy más sem, hisz senki se akkora bolond, hogy megtegye.

Ezért is hagyták csak úgy itt, minden őrizet nélkül.

Némi mérlegelés után visszább húzódik, és befordul a szomszéd ház hátsó ajtaján. A lift már évek óta nem működik, ezért feltalpal az ötödikre. Ott felkapaszkodik a rozoga fémlépcsőn a tetőre. Az esti levegő az arcába vág, és a homlokába fúj egy hajtincset. Hátralöki a kapucniját, és újragumizza a haját, amíg a saját házuk környezetét figyeli. A tető üres, az utcán a szokásos mozgás látszik. Még csak a bejárat közelében sem hagytak senkit, hogy jelezze, ha hazaérkezik.

Nagyon magabiztosak.

El egyre kíváncsibb.

Elhátrálva a tető peremétől, kiszámolja a lépteit. Visszahúzza fejére a kapucnit, ellenőrzi a bakancsba gyűrt nadrágját, hogy biztos ne zavarja a mozgásban, majd könnyedén előrelendül. Rutinos lépésekkel szeli át a métereket, és pontosan tudja, mekkora erővel lökje el magát a peremről, hogy az átvigye a házuk tetejére.

Lábai dobbannak a durva felületen, de ezt az utca szokásos háttérzajában aligha hallja meg bárki is. El a lendülettől továbbkocog, és közel az épület sarkánál áll meg. A lakása pontosan a lába alatt van. A ferde, üvegtáblákból álló fal alatt mozgás sejlik, bár fényt nem gyújtottak bent.

El továbbsétál a fél ferde tető gerincén, a hálószobája tetőablakához.

Azon alig esik be fény a sötét szobába, mégis látszik, hogy egy férfi ül az ágya szélén. Merő egyszerűséggel, teljes nyugalommal, előredől és a térdére könyököl.

Mi a faszt képzelsz magadról?!

El egyetlen pillanat leforgása alatt felhúzza magát. A tény, hogy betörtek hozzá, az ő területére léptek, mindenen túlmegy. Azt senkinek sem nézi el…

De kurvára nem!

A környéken aligha akadna bárki is, aki erre vetemedne, vagy ilyen ostoba lenne. Az ilyen arrogáns öltönyösök pedig sosem merészkednek ebbe a kerületbe, hiszen semmi közük hozzá, a létezése is hidegen hagyja őket. De még itt is keresztültiporják mások jogait.

Csakhogy itt más szabályok érvényesek. El is itt nőtt fel, itt az ő szabályai élnek. Ideje, hogy ezek is megértsenek valamit, ha már átmerészkedtek a csatorna túl partjáról Rightownba.

Kifűzi, és leveszi a bakancsait, ledobja a dzsekijét, és a sapkáját. Visszamegy az üvegezett féltetőhöz, és mivel már nem érzékel lent mozgást, óvatosan leereszkedik annak mentén, az egyetlen ablakként nyíló üvegtáblához. Ez a lakás legnagyobb szobája, mégis szinte üresen áll, ezért nem találtak benne semmi érdekeset. A két férfi kiment, de az ajtót résnyire nyitva hagyták.

El hangtalanul lép a kőpadlóra. Az egyik fal mentén nagy méretű festővásznak sorakoznak. Ő a másodikhoz lép, óvatosan megdönti, és besiklik mögé, hisz az egy átjárót takar. Végigsétál a fürdőszoba mögött futó kis folyosón, és nesztelenül átlép az azt lezáró lepel túloldalára. Ez egy ruhásszekrény belseje. Leguggolva elhajol a felakasztott ruhák alatt, és lelép a szőnyegre. Kinézve a régimódi öltözködő paraván résein továbbra sem érzékel mozgást. Csak a konyha felőli neszeket.

A férfi továbbra is az ágy szélén ül, valamit tart a kezében. De ezzel sem törődik, hisz az ő kezében már egy kis pillangókés van. Nem habozik, egyetlen pillanat alatt mögé térdel, és a nyakára fekteti a pengét.

– Nem ártana vigyáznod, lopásért errefelé akár a kezedet is levágják – suttogja magabiztosan, mire a széles hát megfeszül a mellkasa alatt.

Az egészen rövidre nyírt, sötét haj El arcához ér, ahogy a férfi ösztönösen megemeli a fejét, hogy távolabb kerüljön a pengétől. A lány orrát megtölti a méregdrága parfüm fás illata. Ujjai az egyedileg varratott öltöny anyagába mélyednek, ahogy megragadja az erős vállat.

Az alak minden részletében szürreálisan hat itt, a gettó mélyén.

És minden részletében szívdöglesztő…

El megállja, hogy elfordítva arcát, végighúzza ajkát a szép ívű fülön. De ez nem könnyű, mert ekkor a kimért, de bársonyos hang megszólal:

– Azt mondod? – kérdezi a férfi, és mintha csöppet elmerengene ezen. Majd hirtelen, szemmel alig követhető mozdulattal megragadja El kést tartó kezét.

El szeme elnyílik a döbbenettől, és a fájdalomtól. Hiszen a férfi szépen ápolt ujjai satuként kulcsolódnak a csuklójára, és gondolkodás nélkül elhúzza fegyvert tartó kezét. A penge így is végigfut a bőrén, de nem törődik vele, mintha az nem is tehetne benne kárt.

El teste hirtelen elemelkedik a matracról, a férfi egyszerűen átveti őt a válla fölött. Egész súlyával csapódik a padlónak, a gerince megrázkódik, a vállába fájdalom hasít. Mire feleszmél, az idegen mellette guggol, a kése a kezében, melyet már az ő csuklójára fektet. Egymás szemébe néznek és El azonnal felismeri őt.

Tristen Wallace… A francba!

– Kösz a tanácsot, mert már egy órája azon rágódom, hogyan lakolj meg, kis szaros! – morogja a férfi, és sötét szemeit a lányra kapja, aki egyetlen pillanatig sem kétli, hogy most valóban elvesztheti a kezét.

A penge a bőrének feszül, de ez csak még inkább arra emlékezteti, hogy miért is van itt, és miért nem hallgatott Umutra.

Aki mellesleg éppen erre az eshetőségre figyelmeztetett…

– Nem voltak kistestvéreid, mi? – feleli El azonnal, és megragadva a férfi alkarját közelebb löki magát, és gondolkodás nélkül beleharap az inas csuklóba.

Nehéz eldönteni, mi döbbenti meg jobban a betolakodót: a fájdalom, vagy a puszta tény, hogy tényleg képes volt a húsába mélyeszteni a fogait.

El reflexei jók, és gyors is. Azonnal kirántja a kezét, és feltámaszkodva két lábbal megrúgja a magas alakot. Egy átsuhanó pillanatig látja, hogy a férfi nyaka vérzik, ahogy az ő csuklója is, de ez az apróság valahogy mindkettejüket hidegen hagyja. Támadója választékosan elkáromkodja magát, mire a szobába becsörtet az egyik gorillája.

El azonban hozzá képest még kisebb, és még fürgébb. Kikerüli a támadó mozdulatait, és kilendül az ajtón. A konyhában még egy alak tűnik fel, elállja az útját, így ő előrelendülve a földre veti magát, és a csempén át a konyha másik felébe csúszik.

– Kapjátok már el, a picsába is!

El a konyhapultba kapaszkodva sebesen elrúgja a konyhaasztalt. Az a másik, szikárabb fazonnak csapódik. Mikor az meggörnyedve az egyensúlyát veszti, a lány a feje után kap, és az asztallaphoz csapja.

– Azt ajánlom, állj meg, szaros! – mutat rá a sötét szemű alak, kinek vonásai a konyha enyhe fényében már kezdenek körvonalazódni.

El azonban ennek ellenére sem óhajt hallgatni rá. Mivel kettejük között nem tudna elmenekülni, így felpattan a félig eszméletlen fickó mellé, és az asztalról egyszerűen a másik testőrre veti magát. Térdei a széles mellkasba csapódnak, kibillentve a hatalmas testet az egyensúlyából. Igaz, hogy így mindketten a földre zuhannak, keresztül a kanapén, de legalább nem találnak rajta fogást. Előnyt szerez, hiszen jobban ismeri a lakása adottságait, ám egy hosszú kar így is eléri. Hátulról megragadja a trikóját, és visszarántja. El akár egy rongybaba, visszatántorodik, majd egy ököl a lapockái közé súlyt. A földön találja magát, állába fájdalom hasít, amitől milliónyi szikra villan fel a szeme előtt.

Az egyetlen szerencséje, hogy a kétajtós szekrény méretű testőr teljesen amatőr módon felrántja, és hátulról leszorítja. El az alapokkal tökéletesen célt ér: hátrafejel, gyomorszájba könyököl, és sípcsontba rúg. A kombináció ezt a férfit is meglepi. Van ideje megpördülni, és egy kecses, de erős mozdulattal tökön rúgja. Egyszer, majd még egyszer.

A férfi felüvölt, ahogy dühében a főnöke is.

– Cseszd meg, Hugo! Ne legyél már ilyen baromi amatőr!

El az ajtó felé lendül, ám azt két hatalmas kéz vissza is csapja a helyére. Közvetlenül az arca mellett sújtanak le, tisztán látja oldalra fordulva az egyik vérző csuklót, a másikon pedig a méregdrága karórát. A szíve félredobban.

Majd újra, mikor a kezek megragadják, és akár egy egyszerű tárgyat, visszadobják a nappali közepére. Ő ismét a földnek csapódik. A csípőjébe hasító fájdalomtól felkiált, levegő után kapkodva a hátára gördül, így találja szemben magát egy pisztoly csövével.

– Ne tetézd a bajt, szaros, mert neked annyi! – közli a férfi egyenesen a lány szemébe nézve.

Tristen Wallace makulátlan öltönye immár gyűrött és véres; arcvonásai kicsit sem nyugodtak. A változás egyetlen pillanat alatt következett be. A pillanatban, amikor azt hitte, valaki fölé kerekedik. És a tekintete újra megváltozik, mikor rádöbben, hogy akit közrefog, az egy fiatal lány.

– Basszus! – mutat Elre a pisztollyal. Teljesen kiborult. – Miattad cserélhetem le a két legjobb emberemet!

– Főnök… – szólna közbe a szikár, aki ugyan a fejére szorítja a kezét, de a tekintete egészen tisztának tűnik.

– Kussolsz! – mutat most őrá a pisztollyal.

– Elnézést, főnök…

– Megölhetett volna, baszod! – A férfi látszólag gondolkodás nélkül elsüti a pisztolyt, pedig tökéletesen céloz: A golyó éppen csak súrolja az embere arcát.

– Ennyin múlt, világos?! A francba is! Mégis miért fizetlek, te nyomorult?! Te meg kelj már fel! – fordul a másikhoz, aki továbbra is padlón kuporog, arca verítékben úszik. – Idiótákkal vagyok körülvéve, és közülük a legtökösebb egy szaros tizenéves! – mutat újra Elre a pisztollyal.

El teljesen ösztönösen húzódik hátrébb, pedig tudja, hogy semmi értelme. A távolság nem segít, és nincs az a fedezék, ami megmentheti. Kapkodja a levegőt, minden porcikája fáj. Fények villannak fel a látótere perifériáján, de le nem venné a szemét a férfiról.

Az most ingerülten végigsimít rövid haján, majd megérinti a vérző nyakát:

– Cseszd meg! – morogja az orra alatt, majd elfordítja levegőben tartott kezét, hogy megnézze a csuklóján lévő sebet. – Mondd, hogy nem vagy veszett… – Úgy tűnik, ennek a kijelentésnek épp úgy nincs célja, mint az iménti káromkodásnak, El mégis felel:

– Rontana bármit is a jelenlegi állapotodon?

A férfi szívfacsaróan dögös félmosolyt villant El felé.

Nincs agyrázkódás, ami lehetetlenné tenné ennek a látványnak a befogadását… A picsába!

– Kurva zabos vagyok – ismeri el a férfi, majd az egyik embere felé fordul. – Kötözd meg!

A szikár felrántja Elt a földről, a háta mögött összefogja a kezeit, csak utána löki a kanapéra.

Gyorskötöző? Ez most komoly?!

El felsóhajtva a plafon felé emeli a pillantását.

– Talán untatlak?! – kérdezi a bársonyos hang.

Egyikük lámpát kapcsol a konyhában, annak fénye El háta mögül érkezik, de így beborítja a birtokháborító sármos vonásait. Makulátlan, borotvált arca enyhén vöröslik a dühtől, ahogy sötét szemeinek is izzást ad.

Egyszerűen leül a kis asztalkára Ellel szemben. Nem tart tőle.

Miért is tenné?

Kinyújtja a kezét, és a szikár a kezébe adja a tárgyat, amit a hálószobában is nézegetett.

– Ez az enyém, szaros! – emeli El arca elé a méregdrága, titánvázas, bőrszíjas karórát.

– Aki kapja, marja! – hajol előre El, mintha bizalmasan akarná megosztani ezt a tényt. A könnyed mozdulattól a férfi szinte elmosolyodik.

– Pimasz vagy, és ezért megtudnálak nyúzni – közli. – Hol a többi?!

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Nem kaphattál akkora ütést arra a helyes buksidra, hogy elfelejtsd, ki vagyok! – közli egyszerűen, és a lány nem is cáfolja meg.

Ez is örök érvényű tény.

Mindenhol, mindenkire igaz.

Mindenki hallott már Tristen Wallace-ról.

Második fejezet

- Még három évvel korábban -

El alig múlt húszéves, de élete egyik legnagyobb fizetségéért dolgozott. Késő éjszaka volt, és a reptér magánhangárjai közelében várakozott. Egy kis bőröndöt kellett a megbeszéltek szerint elemelnie és elvinnie a megbízójához. A kisgép körül sokan nyüzsögtek, egy teljes család, két gyerekkel. A szülők lejtőn elinduló milliomosok, akiknek a tartozása egyre tetőződött, de ezt próbálták szigorúan leplezni a nyilvánosság előtt. A kis táskában az adósságukat hurcolták, melyet Elnek kellett a legnagyobb titoktartás mellett átadnia a tulajdonosának. Testőrök és reptéri dolgozók vették őket körül, de ő megszerezte azt. A kezében szorongatta, nem nyitotta ki. Már itt sem kellene lennie, ám ekkor egy másik gép is leszállt.

A kifutóról a legszélső hangár elé gurult, melyben egy másik gép is pihent.

Mert Tristen Wallace, azt vallja, hogy egy semmiből sem elég.

Miért is lenne az?

A férfi akkor a huszonnyolcadik évében járt, és nagyjából két éve vette át a hatalmat Blackmountain felett. Ő lett a város ura, ő birtokol mindent, ami csak számít valamit. A szava szent, mindenki tart tőle, hiszen ő döntötte meg az egykori Király uralmát.

Sokat elárul, hogy Királynak hívatta magát, nem?

A Király kegyetlen volt, a nyugati régió maffiavezérei között az első. Ő nem csak Tarakot, de a környékét is uralta, az ország egyik legbefolyásosabb embereként. Kiszipolyozott mindenkit, és a saját érdekében bármin és bárkin átgázolt. Csakis saját maga számított.

Nyílt titok, hogy bár Wallace-t a fiaként nevelte, nem volt a Király vér szerinti gyereke. A felesége félrelépéséből fogant, de mégis csak fiú volt, és mivel több gyermekkel nem rendelkezett, fiaként nevelte fel. A Király felesége nem sokkal a szülés után, érdekes körülmények között meghalt, és a tény, hogy a Király szárnya alatt egy zabigyerek cseperedik, sokáig titok is maradt.

De egyszer minden titokra fény derül, erre is számítani lehetett.

Onnantól Wallace és az apja kapcsolata egyre feszültebbé, majd ellenségessé vált. Majd egyik napról a másikra Tristen Wallace és Sean Borrow szövetsége letaszította a Királyt a trónjáról. Felemelkedtek az árnyékából, fölé kerekedtek, és ezzel minden megváltozott. Megosztoztak Tarakon és a környékén. Uralkodtak, akárcsak a Király, de megtisztították a várost, és új szabályokat állítottak fel. Azok sem voltak tökéletesek, de a város élhetőbb lett.

Hihetetlen, hogy ez az az élhetőbb, amiről szó van… Elképesztő, mi? És Tristen már akkor is dögös volt. Egek! Mennyire, hogy az volt!... És ott volt az az óra…

Wallace komótosan sétált le a repülő lépcsőjén. Fel sem nézett a telefonjáról. Az előtte haladó testőr tekintete ide-oda járt, hogy felmérje a környezetet, figyelme minden részleten ott függött. Az aszfalton még vagy fél tucat alak, akik biztosították a kocsi és a repülő környékét.

Wallace egy jellegzetes mozdulattal emelte fel a kezét, majd ránézett az órájára. Hiába volt ott a telefon a kezében, ő a limitált gyártású karórájára nézett le. És ezt El ilyen távolságból is észrevette.

Olyan sóvárgás fogta el az óra után, mint korábban soha semmiért. Pedig mindig, mindig vágyott valamire. Mindig volt valami, amit meg akart szerezni, mindig hajtotta valami cél.

És ekkor, minden eddiginél nagyobb kockázatot képes lett volna vállalni, csakhogy megszerezze azt az órát Tristen Wallace csuklójáról…

* * * * *

El emiatt az óra miatt szegte meg először saját szabályait. Azok közül is a legfontosabbat: Messzire kerüld el Blackmountain tárnáit!

Hát ez pár éven át sikerült is. De úgy tűnt, ahogy El felnőtt, úgy a csábítások is egyre nagyobbak lettek.

Az első három alkalommal, mikor ilyen mélyre szökött Tristen Wallace birodalmába, csak azért ment, hogy megfigyelje őt. Kiismerje az utcákat, a környéket, a világot, amihez ezidáig nem sok köze volt. És csalódottan kellett rádöbbennie, hogy ha meg akarja kaparintani azt az órát, azt mondhatni, egyenesen a férfi csuklójáról kell meglovasítania.

Bár több hasonló kaliberű óra is volt Wallace birtokában – nagyon úgy tűnt, ez a mániája –, ezt hordta a legsűrűbben, és csak nehezen válik meg tőle. Ráadásul egy olyan alkalomra volt szükség, amikor Wallace valamelyest megközelíthető. Na, és erre, talán még kisebb esély volt. A kettő metszete pedig nagyjából a lehetetlennel volt egyenértékű.

Kivéve…

Ha Wallace elmegy Joe Mortegához…

Mortega étterme Blackmountain szívében állt, felkapott, de nem túl puccos hely volt. Joe imádott enni, és egy vagyont fizetett a séfnek, hogy neki dolgozzon. És Joe kedvence a rák volt – legyen az bármilyen –, ő rávetette magát, és kézzel-lábbal falta.

Az aznap esti fogás pedig homár volt. Tristen elhúzta a száját, de a régi barátja tiszteletére – nyilván mivel nem sok barátja van… – ő is csatlakozott. Levette a zakóját, az óráját, és felgyűrte inge ujját.

Beszélgettek és boroztak. El sokáig figyelte őket, mert Wallace valóban jól érezte magát. Joe ugyan Wallace apja lehetne, mégis jól megértették egymást. Talán a férfi úgy tekintett Mortegára, mint egy nagybácsira…

Ostoba, El! Édes vagy, hogy azt gondolod, érzelmileg kötődött hozzá, hogy Wallace számára valóban fontos volt Joe Mortega…

Sok hellyel ellentétben Joe éttermének mosdói az emeleten helyezkedtek el, közel a szivarszobához, és a bérelhető különtermekhez. El arra várt, hogy a város ura felálljon, és elinduljon a lépcsőhöz. Ez azon kevés helyek egyike volt, ahová csupán egy testőr kísérte el, és az az előtérben várta meg őt.

El visszaszámolt, várta, hogy a konyhában kibontakozzon az enyhe káosz. Ügyeskedett a mikróval, hogy az most szikrázva, zörögve életre keljen, akár egy tömegpusztítófegyver. Nagy lett a zaj és a káosz, a testőr pedig azonnal belökte az ajtót:

– Mr. Wallace! – A hangja szinte utasító volt, de megdöbbentő módon a kiskirály habozás nélkül feltűnt, és követte az emberét. Az óra a zsebében pihent.

El pedig azt a tehetségét használta ki, amit a legrégebben kamatoztatott.

A szivarteremből is ingerült alakok eredtek szélnek. El ekkor lépett elő elcsent felszolgálóruhájában, és készségesen a lépcső felé terelte őket. Mire a testőr rárivallt, hogy hátrébb, El már ott sem volt. Még az ujjain érezte a drága szövetnadrág selymes puhaságát, de kezét ökölbe zárta, és mélyre süllyesztette zsebében az órát. A szíve hevesen vert, kivételesen az amatőrök elégedett mosolya játszott az arcán, ahogy felkapaszkodott a tetőre. Ott átöltözött, majd fürgén leereszkedett a tűzlétrán.

A kisebb utcák felé indult volna el, a parkolóhoz közel. Épp kipillantott az épület sarkánál, a tuják takarásában, mikor elkapták.

Pontosabban Wallace elkapta…

Visszarántotta az árnyak közé, erős kezei megragadták a felkarját, és konkrétan elemelte a földtől a lányt. Háta az étterem falának csapódott. A férfi olyan magasan tartotta, hogy így szemtől szembe kerültek egymással.

– Beszarás, milyen ügyes vagy, szaros…

Már akkor is így hívta.

– Komolyan, le vagyok nyűgözve! – ismerte el, majd hangja minden átmenet nélkül lett kemény és számonkérő. – De tényleg azt hitted, nem veszem észre?!

El felemelte lábait, nem törődve a karjaiba hasító fájdalommal. Ám Wallace nem kívánt semmilyen testi konfliktusba kerülni vele.

– Csihulj el azonnal, és akkor még van esélyed megúszni! – A férfi leengedte őt, El a földre csuklott, alig tudta megtartani magát. Ebben segített, hogy Wallace hatalmas tenyerével mellkason lökte őt, vissza a falhoz.

El nem sokszor bukott le, és az esetek többségében akkor is sikerült kijutnia a csávából. De ha előfordult ilyen, akkor mindig komoly meglepetést okozott a ténnyel, hogy lány és már aligha gyerek. Mivel szinte mindig maszkot vagy kendőt hordott, sapkával vagy kapucnival, így bárki lehetett. Csak egy a tömegből. Az, hogy többnyire fiúnak nézték, egyfajta általánosításnak tudható be.

Hímsovinizmusnak hívják.

Wallace az arcát takaró maszk felé nyúlt, azonban ekkor egy valamivel idősebb pasas tűnt fel. Talán a sofőrje.

– Uram?

– Nincs gond, Ramsom! Csak elcsevegtünk – Wallace ujjai végül intőn megrándultak, ahogy az órát kérte.

El pedig átadta. Szó nélkül.

Ez volt az egyetlen esélye a szabadulásra.

– Mehetünk! – mondta a város ura egyszerűen, mintha mi sem történt volna.

Rá sem pillantott többet Elre, a létezése épp úgy nem érdekelte, mint annak előtte. Feledhető. Érdemtelen.

Ezt éreztette a lánnyal – ahogy mindenki mással is –, és egyetlen hosszú pillanatig, sikerrel is járt. El egy senkinek érezte magát a nagy Tristen Wallace-szal szemben.

Az arrogáns, öntelt, seggfej Tristen Wallace-szal szemben!

El valóban elengedte volna a sóvárgást. Belátta volna, hogy nem járt sikerrel, és jobb nem ujjat húzni vele egy flancos óra miatt. Egy óra miatt nem…

De emiatt az érzés miatt, és mindazokért, akikre a férfi nagy ívben tett… Wallace megérdemelte, hogy El szálka legyen a bőre alatt!

A sóvárgás elmúlt. És egy fogadalom váltotta fel.

El ezért mozdult utána. A kétségbeesett zsebtolvajok módszerét vetve be, előrevetette magát.

Wallace épp a csuklójára fektette a bőrszíjat, mikor a lány utolérte, kitépte a kezéből az órát, és úgy száguldott tovább, mintha rakétát kötöttek volna a hátára. Átvágott a kocsik közt, átvetette magát a szomszédos tujasoron, és két pillanat alatt átmászott az étterem kerítésén.

A háta mögül dühödt üvöltés, szitkok és utasítások kísérték, és mind szélesebb mosolyt vontak az arcára.

– Mozduljatok már utána, a szentségit!

– De rohadt gyors volt, basszus!

– Akkor ülj kocsiba, hogy utolérj egy ilyen mihaszna kis korcsot! – Zengett az ég Tristen Wallace haragjától, de El már nem hallott többet.

Ereje szakadtából rohant, kiszámíthatatlan útvonalon, úgy, hogy kocsival nehezen követhető legyen. A bejárt utakat kereste, ahol gyalog könnyen eltűnhet szem elől, hiszen a végtelenségig úgysem tudna rohanni.

A főút alatt futó szervizútnál lyukadt ki, ahol nagyobb volt ugyan a kocsiforgalom, de eltűnni is könnyebb volt. Itt nem számított meglepetésre.

A fekete kocsi mégis feltűnt a sikátorban, szembe hajtott Ellel, úgy, hogy az elit negyed lámpáinak fénye még utolérte a lányt. Az útra vetette az árnyékát, melyen a kocsi egyszerűen keresztülhajtott. Satuféket nyomott, az ajtaja kivágódott.

De El nem törődött a férfival – Ramsommal –, felszökkent a csillogó motorháztetőre, és tovább rohant eredeti célja felé.

– A fényezés, bassza meg! – A férfi hangja közelről érte el, hiszen a nyomában volt.

Hosszú lábaival sebesen beérte Elt, elkapta a dzsekije hátulját, azonban El könnyen kibújt belőle. És míg a férfi a semmit markolta, ő kipördült az útjából, és hátulról lökött rajta egyet. A sofőr közel sem tűnt olyan elszántnak, mint a főnöke. El bízott benne, hogy ha csak kicsit is fölé kerekedik, az elég lesz. Így a langaléta fazon hátára vetette magát, és egy fojtófogással a nyaka köré ívelte a karját.