A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: The Awakening

St. Martin’s Press, New York, 2020

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2020 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2024

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2024

Hungarian translation © Hankiss Ágnes jogutóda, 2024

Copyright © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-566-812-0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Coltnak,

az én okos fiamnak, aki még több

fényt és szeretetet hoz az életünkbe

I. rész

Változások

A hazugság, amely félig igazság,

mindig a legsötétebb hazugság.

Lord Tennyson

Ne hidd,

Hogy az vagyok most, a mi rég valék

William Shakespeare:

IV. Henrik király

(ford. Lévay József)

Előszó

Tündérvölgy

A tó halványzöld vize fölött ezüstösen csillogó ködujjak szálltak fel. Összefonódtak és a csendes szürke ég felé kanyarogtak, míg keleten, a dombok fölött rózsaszín pír várta, mint egy visszatartott lélegzet, hogy felébredjen.

A hajnali hidegben Keegan O’Broin a tó partján állt, és figyelte az új nap születését. Tudta, hogy ez a nap a változás és a választás, a remény és a hatalom napja lesz.

Akárcsak az a visszatartott lélegzet, várta, hogy teljesítse kötelességét, és remélte, hogy még dél előtt visszaér a farmra. Várták a feladatai, gondolta, és persze az edzés is.

De otthon.

A jelre levetette csizmáját és tunikáját. Harken, a fivére ugyanígy tett, ahogyan a közel hatszáz másik is. Nemcsak a völgyből jöttek a fiatalok és kevésbé fiatalok, hanem Talamh{1} minden szegletéből.

Jöttek délről, ahol a jámborok mormolták titkos imáikat, északról, ahol a legvadabb harcosok őrizték a Viharok Tengerét, a keleti Fővárosból, és innen nyugatról.

Mert a vezérük, a taoiseach{2} halott volt, az életét adta, hogy megmentse a világot. És ahogy az meg volt írva, ahogy mesélték és megénekelték, egy új fog felemelkedni, mint azok a ködujjak, ezen a napon, ezen a helyen, ily módon.

Keegan éppúgy nem akart taoiseach lenni, ahogy Harken sem. Harken, egy tizenkét éves vidám fiú – a legfiatalabb, aki részt vehetett a szertartáson – vérbeli földműves volt. Keegan tudta, hogy az öccse remek mulatságnak tartja ezt a napot, a tömeget, a tóba ugrást.

Keegan számára a mai nap azt jelentette, hogy megtartja esküjét, melyet egy haldokló férfinak tett, annak az embernek, aki apjaként állt mellette azóta, hogy a sajátja az istenekhez költözött, aki győzelemre vezette Talamhöt azok felett, akik rabszolgasorba taszították volna őket, bár ez az életébe került.

Egyáltalán nem vágyott rá, hogy magához vegye a taoiseach botját, hogy felemelje a klán vezetőjének kardját. De a szavát adta, ezért a többi fiúval és lánnyal, férfival és nővel együtt beugrik a vízbe.

– Akkor rajta, Keegan! – Harken elvigyorodott, hollófekete haját lobogtatta a tavaszi szellő. – Gondolj arra, milyen jó móka! Ha megtalálom a kardot, egy hétig tartó lakomát és táncot hirdetek.

– Ha megtalálod a kardot, ki fogja gondozni a juhokat és fejni a teheneket?

– Ha én leszek a vezér, mindezt megteszem, és még többet is. A csata megtörtént és győztünk, bátyám. Én is gyászolom őt. – És Harken veleszületett kedvességével átkarolta Keegan vállát. – Hős volt, akit sohasem fogunk elfelejteni. És ma, ahogy ő is akarta volna, ahogy kell, új vezető következik. – Kék szeme ragyogott, akár a nap, ahogy körülnézett a tóparti tömegben. – Tiszteljük őt, és mindazokat, akik előtte voltak, és mindazokat, akik utána jönnek. Ne tépelődj tovább! – bökte oldalba könyökével a bátyját. – Nem mintha bármelyikünk is Cosantoirral{3} a kezében jönne ki a vízből. Inkább Cara szerzi meg, hiszen ő olyan ügyes a vízben, mint egy sellő, vagy Cullen, akiről tudom, hogy az elmúlt két hétben gyakorolta, hogyan tartsa vissza a víz alatt a lélegzetét.

– Képes rá – motyogta Keegan. Cullen, bármilyen jó katonának is született, nem lenne jó főnök. Inkább harcol, mint gondolkodik.

Keegan, aki már tizennégy évesen maga is katona volt, aki látott és ontott is már vért, ismerte és érezte az erőt, és tudta, hogy a gondolkodás legalább annyira számít, mint a kard, a lándzsa, a képességek.

Még jobban is, ami azt illeti.

Nem éppen erre tanította őt az apja, és az, aki fiaként bánt vele?

Ahogy ott állt Harkennel és sok mással együtt, akik mind fecsegtek, mint a szarkák, az anyja átvágott a tömegen.

Keegan szerette volna, ha ő is lemerül ma. Nem ismert senkit, aki olyan ügyesen tudott volna elrendezni egy vitát, mint ő, aki akár egy tucat feladattal is meg tudott birkózni egyszerre. Harkenben megvolt anyjuk kedvessége, Aislingben, a testvérükben a szépsége, és Keegan szerette azt hinni, hogy ő legalább valamennyit örökölt a ravaszságából.

Tarryn megállt Aisling mellett, aki úgy döntött, inkább a barátaival vár, mint a fivéreivel, akiket jelenleg megvetett. Keegan figyelte, amint megemeli Aisling állát, megcsókolja az arcát, és mond néhány szót, amelyekkel mosolyt csal a lánya arcára, mielőtt a fiaihoz lépne.

– És itt van egy komor meg egy vigyorgó. – Tarryn beleborzolt Harken hajába, könnyedén megrántotta Keegan bal oldalán lévő harcos fonatát. – Ne feledjétek a mai nap célját, mivel ez a nap egyesít minket, és arról szól, hogy kik és mik vagyunk. Amit itt tesztek, azt már ezer és még annál is több éve többször megtették az előttetek járók. És mindazoknak, akik kivették a kardot a tóból, a neve már azelőtt meg volt írva, mielőtt megszülettek volna.

– Ha a sors dönti el, ki emelkedik fel, miért nem látjuk? Miért nem látod te – erősködött Keegan –, aki látja múltat és a még eljövendőt?

– Ha láthatnám, ha láthatnád te vagy bárki más, az elvenné a választás lehetőségét. – Átkarolta Keegan vállát, ahogy egy anya szokta, de a szeme, amely fényes és kék volt, mint Harkené, a ködön át a tó fölé nézett.

– Úgy döntesz, hogy bemész a vízbe, ugye? És aki felveszi a kardot, annak úgy kell döntenie, hogy felemelkedik vele.

– Ki ne döntene úgy, hogy felemelkedik vele? – csodálkozott Harken. – Ő lenne a taoiseach.

– A vezetőt tisztelik, de a vezető viseli mindannyiunk terhét. Tehát azt is magára kell vennie, mint ahogy a kardot felemeli. Most pedig csend legyen. – Mindkét fiát megcsókolta. – Itt van Mairghread.

Mairghread O’Ceallaigh, aki egykor maga is taoiseach volt, és édesanyja annak, akit most temettek el, levetette a gyászfeketét. Egyszerű, fehér ruhát öltött, ékszert sem viselt egy medálon kívül, amelynek köve olyan vörös volt, mint a haja.

Úgy tűnt, mintha a kő és a haja is lángolna, mintha felperzselnék a ködöt, ahogy átvágott rajta. A haját olyan röviden hordta, mint a nyomában özönlő tündérek.

És a tömeg szétvált előtte, a csevegést csend váltotta fel, amely tiszteletről és áhítatról árulkodott.

Keegan Margként ismerte a nőt, aki a farmtól nem messze lévő erdei házikóban lakott. Az asszonyt, aki mézes süteményt adott és mesét mondott egy éhes kisfiúnak. A nagy erejű és bátor asszonyt, aki Talamhért harcolt, és hatalmas személyes áldozatok árán békét hozott.

Keegan átölelve tartotta, amikor az asszony a fiát siratta. A hírt, ígéretét megtartva, ő maga vitte meg neki. Noha az asszony már tudta.

Addig ölelte, amíg a nők meg nem érkeztek, hogy megvigasztalják.

És akkor, bár katona volt és férfi, mélyebbre ment az erdőbe, hogy ő maga is könnyet ontson.

Most az asszony csodálatosan nézett ki, és Keegan érezte, hogy a gyomra megremeg az áhítattól.

Nála volt a bot, a vezetés ősi szimbóluma. Szuroksötét fája megcsillant a napfényben, a ritkuló és darabokra töredezett ködön át.

Faragványai mintha lüktettek volna. A csúcsán lévő sárkányszívkőben erő kavargott.

Amikor Marg megszólalt, még a szél is elállt.

– Ismét vérrel és áldozattal hoztunk békét a világunkba. Minden korszakon át megvédtük világunkat, és rajta keresztül az összes többit. Úgy döntöttünk, hogy úgy élünk, ahogy élünk, a földből, a tengerből, Tündérvölgyből, tiszteletben tartva mindent. Újra béke van, ismét jólétben élünk, amíg újra el nem jön a vér és az áldozatok ideje. Ma, ahogy az meg van írva, elmesélték és megénekelték, új vezető emelkedik fel, és itt mindenki hűséget esküszik Talamhnek, a taoiseachnak, aki felhozza a kardot az Igazság tavából, és elfogadja az Igazságszolgáltatás Botját.

Az ég felé emelte az arcát, és Keegan arra gondolt, hogy tiszta és erős hangja bizonyára egészen a Viharok Tengeréig és azon túlra is eljut.

– Ezen a helyen és ebben az órában az erőnk forrását hívjuk segítségül. A ma kiválasztott tisztelje, tartsa becsben és őrizze Tündérvölgyet. Legyen erős, bölcs és igaz az a kéz, amely a kardot felemeli. Ezt, csak ezt kéri tőled a néped.

A halovány és zöld víz örvényleni kezdett az erejétől. A köd megremegett fölötte.

– Kezdődjék hát! – emelte magasra a botot Marg.

A víz felé rohantak. Néhányan a fiatalabbak közül nevettek vagy ujjongtak, ahogy fejest ugrottak, vagy a vízbe vetették magukat. A parton lévők éljeneztek.

Keegan tétovázva hallgatta a lármát, közben az öccse vidám csobbanással a vízbe érkezett. Az esküjére gondolt, és arra a kézre, amely a férfi élete utolsó pillanataiban ezen a síkon a kezét szorongatta.

Így hát ugrott.

Szitkozódott volna, ahogy a víz hidegen összecsapott fölötte, de nem látta értelmét. Hallotta, hogy mások megteszik, vagy nevetnek, sőt, még a felszínre is visszarúgják magukat.

Kikapcsolta azon részét, amelyik hallotta a gondolatokat, mert túl sokan tolongtak benne.

Megesküdött, hogy ma vízbe száll és mélyre merül. Hogy felveszi a kardot, ha az a kezébe kerül.

Így hát mélyre merült, egyre mélyebbre, és eszébe jutottak azok az idők, amikor kisfiúként ugyanezt csinálta a testvéreivel. Gyerekek egy nyári napon, sima kövekre vadászva a puha tófenéken.

Másokat is látott a vízen át, amint le-, fel- vagy ide-oda úsznak. A tó a felszínre lökte őket, ha elfogyott a levegőjük, mert az ígéret úgy szólt, hogy ezen a napon senkinek sem esik baja, aki belemegy a tóba.

A tó még mindig mozgott, örvénylett, néha forgott körülötte. Már látta az alját és azokat a sima köveket, amelyeket kisfiúként gyűjtött.

Aztán meglátta a nőt.

Csak lebegett, ezért először azt hitte róla, hogy sellő. Történelmi hagyományból a sellők tartózkodtak az itteni szertartástól. Már uralták a tengereket, és megelégedtek ezzel.

Majd rájött, hogy csak az arcát látja, a haját, amely vörös volt, mint Margé, de hosszabb, és hátrafelé lebegett a vízben. A szeme szürke volt, mint a füstben gomolygó árnyékok, és valami ismerős húrt pendített meg benne. De nem ismerte a nőt. Minden arcot ismert a völgyben, de a nőé nem onnan való volt.

És mégis onnan való.

Aztán, bár elzárta a tudatát, ugyanolyan tisztán hallotta a nőt, mint Margot a parton.

Ő is az enyém volt. De ez a tiéd. Ő tudta, és te is tudod.

A kard szinte a kezébe ugrott. Érezte a súlyát, az erejét, a ragyogását.

Eldobhatja, tovább úszhat, elúszhat. Az ő döntése, így mondták az istenek, így mesélték a történetek.

Kezdte ellazítani az ujjait, és hagyta, hogy a súly, az erő, a ragyogás elillanjon. Nem tudja, hogyan kell vezetni. Tudja, hogyan kell harcolni, edzeni, lovagolni és repülni. De azt nem, hogyan kell másokat vezetni, sem a harcba, sem a békébe.

A kard csillogott a kezében, ezüstösen fénylett, faragása lüktetett, egyetlen vörös köve lángolt. Ahogy lazított a fogáson, a csillogás eltompult, a láng pedig kialudt.

És a nő őt figyelte.

Hitt benned.

Döntés? – gondolta. Micsoda baromság! A becsület nem hagyott más választást.

Így hát a kardot a felszín felé irányította, ahol a nap gyémántként táncolt a víz tükrén. Figyelte, ahogy a látomás – mert nem volt több annál – mosolyog.

Ki vagy te? – kérdezte.

Ezt mindkettőnknek ki kell derítenie.

A kard egyenesen felfelé vitte, mint az íjból kilőtt nyílvessző.

Áthasította a vizet, majd a levegőt. Ujjongás harsant fel, ahogy a nap fénye a pengét érte, és az szikrázva felragyogott a víz felett.

Keegan a sűrű, nedves pázsitig repült vele, majd megtette, amiről tudta, hogy meg kell tennie. Letérdelt Mairghread lába elé.

– Ezt és mindent, amit jelent, neked adom – mondta, ahogy az asszony fia valaha –, mert nincs rá méltóbb.

– Az én időm lejárt. – Az asszony Keegan fejére tette a kezét. – És most a tiéd kezdődik. – Megfogta a kezét, és talpra állította.

Keegan nem hallott, nem látott semmit, csak őt.

– Ez volt a kívánságom – mormolta Mairghread, csak neki.

– Miért? Nem tudom, hogyan…

Az asszony félbeszakította, arcon csókolta.

– Többet tudsz, mint gondolnád. – Felé nyújtotta a botot. – Vedd el, ami a tiéd, Keegan O’Broin.

Amikor Keegan elvette a botot, Mairghread hátralépett.

– És tedd, ami most ezután következik.

Keegan megfordult. Őt nézték, az a sok arc és szempár őt figyelte. Rájött, hogy ami benne kavargott, az félelem, és szégyen fogta el.

A kard őt választotta, gondolta, és ő úgy döntött, hogy felemelkedik vele. Nem lesz több félelem.

Felemelte a botot, hogy a sárkányszív lüktessen az élettől.

– Ez mindenkinek igazságot szolgáltat Talamhben. – A kard következett. – Ez mindenkit megvéd. A nevem Keegan O’Broin. Mindaz, aki vagyok, vagy valaha is leszek, fogadalmat tesz most a völgyeknek, a hegyeknek, az erdőknek és a településeknek, a messzeségnek, a szépek népének. Kiállok a fényért. Talamhért fogok élni, és ha az istenek úgy akarják, Talamhért fogok meghalni.

Megéljenezték, és a morajláson keresztül hallotta, hogy Marg azt mondja:

– Szép volt, fiam. Valóban jól csináltad.

Így hát felemelték őt, az ifjú taoiseachot. És egy új történet kezdődött.

Első fejezet

Philadelphia

Breen Kelly egy buszon ült, amely mintha súlyos csuklásrohamot kapott volna, és fájdalomtól lüktető halántékát masszírozta. Rossz napja volt, amely (hála Istennek!) a végét jelezte egy rossz hétnek, amely egy rossz hónapból fakadt.

Vagy kettőből.

Azt mondta magának, hogy fel a fejjel. Péntek volt, és ez azt jelentette, hogy két teljes napja van, mielőtt visszatér az osztályterembe, hogy megpróbáljon angol nyelvet és irodalmat tanítani a felsősöknek.

Persze a két nap egy részét azzal fogja tölteni, hogy dolgozatokat javít, óravázlatokat készít, de nem lesz az osztályteremben, ahol annyi szempár figyeli: néhány unatkozó, néhány megszállott és pár reménykedő.

Nem, nem fog ott állni, miközben olyan alkalmatlannak és oda nem illőnek érezni magát, mint bármelyik serdülő diák, aki szívesebben lenne bárhol máshol az univerzumban, mint az osztályteremben.

Emlékeztette magát, hogy a tanítás a legtiszteletreméltóbb hivatás. Kielégítő, jelentőségteljes, létfontosságú.

Kár, hogy pocsékul csinálta.

A busz elcsukladozott a következő megállóig. Néhányan leszálltak, mások felszálltak.

Breen figyelt.

A megfigyelésben jó volt, mert sokkal könnyebb volt, mint a részvétel.

Szürke nadrágkosztümös nő, a kezében telefon, a tekintete kimerült. Egyedülálló anya, aki munka után hazafelé tart, közben rácsörög a gyerekeire, vélte Breen. Valószínűleg sosem gondolta volna, hogy ilyen nehéz lesz az élete.

Aztán néhány tinédzser fiú… magas szárú edzőcipő, térdig érő Adidas rövidnadrág, fülhallgató. Haverokkal találkoznak, kosárlabdáznak kicsit, bekapnak egy szelet pizzát, megnéznek egy filmet. Irigylésre méltó kor, gondolta Breen, amikor a hétvége csak szórakozást jelent.

Fekete ruhás férfi, aki… Aki egyenesen, áthatón ránézett, úgyhogy Breen elkapta a tekintetét. Ismerősnek tűnt. Miért tűnt ismerősnek? A sörényre emlékeztető ezüst haj arra engedett következtetni, hogy egyetemi tanár.

De nem, nem az. Ha egy egyetemi tanár száll fel a buszra, attól még nem szárad ki a szája, és nem kalapál a szíve. Breen szörnyen félt, hogy a férfi hátrajön, és leül mellé.

Ha megteszi, Breen sohasem szállt volna le a buszról. Csak utazna és utazna, nem menne sehova, nem jutna sehova. A semmi folyamatos körforgásába kerülne.

Tudta, hogy ez őrültség, de nem érdekelte. Felpattant, a busz eleje felé sietett, aktatáskája a csípőjét csapkodta. Nem nézett a férfira – nem mert –, de el kellett mennie mellette, hogy elérje az ajtót. Bár a férfi félreállt, Breen érezte, ahogy a karja nekiütközik a férfiénak, amikor elhaladt mellette.

Tüdeje elszorult, lába elgyengült. Valaki megkérdezte, jól van-e, miközben az ajtó felé botorkált. De ő hallotta a férfit a fejében: Gyere haza, Breen Siobhan. Itt az ideje, hogy hazajöjj.

Megragadta a fogódzót, hogy megtartsa az egyensúlyát, majdnem megbotlott a lépcsőn. Aztán futott.

Érezte, hogy az emberek ránéznek, felé fordítják a fejüket, rámerednek és csodálkoznak. Ez csak rontott a helyzeten. Utálta felhívni magára a figyelmet, annyira igyekezett elvegyülni, egyszerűen elhalványulni.

A busz csukladozva elhajtott mellette.

Bár sípolva lélegzett, a mellkasára nehezedő nyomás enyhült. Megparancsolta magának, hogy lassítson, csak lassítson, és úgy lépkedjen, mint egy normális ember.

Egy percbe telt, mire sikerült neki, és még egy percbe, hogy tájékozódjon.

A Gradyben töltött első tanítási napját megelőző este óta nem volt ilyen súlyos pánikrohama. Marco, aki az óvoda óta a legjobb barátja volt, átsegítette rajta, és azon a nem egészen ilyen súlyos, első szülői értekezlet előtti rohamon is.

Csak egy férfi, aki felszállt a buszra, mondta magának. Nem fenyegetés, az isten szerelmére. És nem is hallotta a fejében. Azt hinni, hogy hallja mások gondolatait, egyenlő az őrültséggel.

Nem ezt sulykolta a fejébe az anyja, amióta csak… mindig is?

És most egyetlen őrült pillanat miatt jó egy kilométeres gyaloglás vár rá. De nem gond, minden rendben van. Szép tavaszi este van, és ő – természetesen – megfelelően van felöltözve. A tavaszi pulóver fölött könnyű esőkabátot viselt – harminc százalék esély volt az esőre –, és praktikus cipőt.

Szeretett gyalogolni. És különben is, gondolj csak a plusz lépésekre, amelyeket a Fitbited rögzít.

Igaz, hogy ezzel felborította az időbeosztását, de mit számított?

Huszonhat éves, egyedülálló nő volt, és amúgy sem tervezett semmit erre a májusi péntek estére.

És ha ez nem lett volna elég lehangoló, a pánikroham még a fejfájását is súlyosbította.

Kinyitotta aktatáskája egyik rekeszét, kihalászott belőle egy kis tasakot, és kivett két Tylenolt. A táskájában volt egy üveg víz, azzal leöblítette a tablettákat.

Elsétál az anyja lakásához, kiveszi és szétválogatja a leveleit, mivel az anyja nem volt hajlandó a postára bízni, amikor nem volt a városban. Széttépi a szórólapokat, a megfelelő tálcákra teszi a számlákat, leveleket és egyebeket az anyja otthoni irodájában.

Kinyitja az ablakokat, hogy kiszellőzzön az ikerház, meglocsolja a növényeket a lakásban és a teraszon is, mivel végül nem esett az eső.

Egy óra elteltével becsukja az ablakokat, bekapcsolja a riasztót, bezárja az ajtókat. Felszáll a következő buszra és hazamegy.

Összedobja a vacsorát: a péntek este azt jelentette, hogy saláta lesz grillezett csirkemellel és – igen! – egy pohár borral. A dolgozatokat kijavítja… az osztályzatokat elküldi.

Néha gyűlölte a technikát, mert az iskolai szabályzat megkövetelte tőle, hogy közzétegye ezeket az osztályzatokat… és aztán foglalkozzon azokkal a diákokkal vagy szülőkkel, akik ezt kifogásolták.

Miközben sétált és kipipálta a listáján szereplő pontokat, a körülötte lévő emberek a happy hour vagy egy korai vacsora felé tartottak, vagy bárhová, ami érdekesebb volt, mint a saját úti célja.

Nem irigyelte őket… vagy legalábbis nem nagyon. Volt már barátja; vacsorák, színházi és mozis randevúk szerepeltek a napirendjében. Szex is. Azt hitte, minden jól megy, simán és stabilan.

Amíg a férfi nem dobta.

De jó volt így, gondolta. Teljesen rendben volt. Nem mintha őrülten szerelmesek lettek volna. De kedvelte a férfit, jól érezte magát vele. És azt hitte, hogy a szex elég jó volt.

Persze amikor el kellett mondania az anyjának, hogy Grant nem kíséri el az édesanyja negyvenhatodik születésnapi partijára, és hogy miért nem, az elegáns és sikeres Jennifer Wilcox, a Philly Brand reklámügynökség médiaigazgatója a szemét forgatta.

– Én megmondtam – jelentette ki, ahogy arra Breen számított is.

Nehéz volt vitatkozni vele, mert… nos, tényleg megmondta.

Breen mégis vissza akart vágni.

Tizenkilenc évesen férjhez mentél! Húszévesen megszülettem. És kevesebb mint egy tucat évvel később addig piszkáltad és szekíroztad a férjed, hogy elment. Kinek a hibája, hogy itt hagyott… nem csak téged, engem is?

Vagy az én hibám? – tűnődött Breen. Nem ő volt a közös nevező egy anyával, aki nem tisztelte, és egy apával, aki nem szerette annyira, hogy vele maradjon?

Még azután sem, hogy megígérte.

Régi ügy, mondta magának. Tedd félre.

Beismerte, hogy túl sokat töpreng, és megkönnyebbült, amikor látta, hogy már csak egy háztömbnyire van az anyja városi házától.

Szép környék volt, ahol az utcákat fák szegélyezték. Sikeres környék, amelyet sikeres emberek, üzletemberek, párok laktak, akik élvezték a városi életet, a jó bárok és éttermek, érdekes üzletek közeli elérhetőségét.

Rózsás vörös téglaépületek, tökéletesen festett díszlécek, csillogó ablakok. Itt az emberek kocogtak vagy konditerembe mentek munka előtt, sétáltak a folyó mentén, elegáns vacsorákat adtak, borkóstolókat tartottak, fontos könyveket olvastak.

Vagy legalábbis így képzelte.

Legszebb emlékei egy aprócska házból származtak, ahol a hálószobája mennyezete ferde volt. Régi téglakandalló állt a nappaliban, nem gáz vagy elektromos, hanem fatüzelésű. Ahol a hátsó udvar éppúgy tele volt kalandokkal, mint azok a történetek, amelyeket az apja mesélt neki esténként lefekvés előtt.

Varázslatos helyek varázslatok történetei.

A viták tönkretettek mindent… a viták, amelyeket a falakon keresztül, és azok, amelyeket a fejében hallott.

Aztán az apja elment. Eleinte csak egy-két hétre, és amikor szombatonként meglátogatta, elvitte az állatkertbe – Breen akkoriban nagyon szeretett volna állatorvos lenni –, vagy piknikezni.

Aztán egyszerűen nem jött vissza.

Már több mint tizenöt éve, de Breen még mindig remélte, hogy visszajön.

Kivette a kulcsot a pénztárcájából, amelyben az aprót tartotta. A kulcsot három héttel korábban egy részletes utasításlistával együtt kapta az anyjától, aki elutazott az egyik üzleti útjára, amelyet egy gyógyfürdőben töltött meditatív elvonulás követ majd.

A kulcsot egy liter tejjel és a listán szereplő többi élelmiszerrel együtt itt fogja hagyni, miután a jövő szerdán átveszi a postát, mivel az anyja csütörtök reggel tér vissza.

Mielőtt kinyitotta volna az ajtót, kivette a postát a ládából, a hóna alá dugta, aztán belépett az előszobába, hogy kikapcsolja a riasztót. Becsukta az ajtót, a kulcsot visszatette a pénztárcájába.

Először a konyhába ment, a HGTV kortárs csodájába. Rozsdamentes acél, fehér szekrények, fehér csempe, hatalmas mosogató és gitt színű falak.

A táskáját és a postát a konyhasziget pultjára dobta, esőkabátját egy háttámla nélküli szék fölé akasztotta. Miután beállította az időzítőt egy órára, elkezdte kinyitni az ablakokat.

A konyhán és a nagyszobán keresztül vissza a nappaliba – az egész egy nyitott tér, gyönyörű és csillogó, széles deszkás padlóburkolattal. Mivel a fürdőszobának is volt ablaka, azt is kinyitotta.

Szellő is alig rebbent, de a feladat rajta volt az elvégzendők listáján, és Breen betartotta a szabályokat. Fogta a postát, hogy felvigye az emeletre. A harmadik hálószobában, amelyet az anyja irodává alakított át, a postát az L alakú pultra tette, amely munkaállomásként szolgált.

Itt a falak tejeskávé árnyalatúak voltak, és az irodaszék csokoládébarna bőr. A szigorúan rendezett polcokon kitüntetések sorakoztak – az anyja jó néhányat szerzett –, csupa munkával kapcsolatos könyv, és néhány bekeretezett fénykép, amelyek szintén a munkához kapcsolódtak.

Breen kinyitotta a munkaállomás mögötti háromszárnyas ablakot, és mint mindig, most is azon tűnődött, miért fordítana bárki is hátat ennek a kilátásnak. A sok fának, a téglaépületeknek, az égboltnak, a világnak.

Zavaró tényezők, mondta Jennifer, amikor megkérdezte. A munka az munka.

Kinyitotta a két oldalsó ablakot is, amelyek egy zárral lezárt, fa irattartó szekrényt szegélyeztek.

A széles ablakpárkányokon rézcserepekben szobanövények zöldelltek.

Miután a többi ablakot kinyitja, ezeket és a többit is megöntözi. Aztán szétválogatja a postát, és kivárja az időzítőt. Újra becsukja az összes ablakot, bezár, és kész.

Kinyitotta az ablakokat a tökéletes és barátságos vendégszobában, ahol még sohasem aludt, a vendégfürdőben, az anyja egyszerű és elegáns szobájában és a hozzá tartozó fürdőszobában.

Azon tűnődött, vajon az anyja vitt-e valaha férfit abba a szép, nyári kék színű paplannal letakart, dagadó párnákkal hívogató ágyba.

És nyomban azt kívánta, bárcsak eszébe se jutott volna ezen tűnődni.

Visszament a földszintre, a teraszajtó felé indult, majd visszalépett, amikor megcsörrent a táskájában lévő telefon.

Ránézett a kijelzőre – soha ne vedd fel, ha nem tudod, ki hívott –, és elmosolyodott. Ha valaki kicsit fel tudja dobni ezt a pocsék napot, az Marco Olsen.

– Szia!

– Szia neked is! Péntek van, kislány.

– Hallottam róla. – Kivitte a telefont a teraszra, ahol rozsdamentes acélból készült asztal és székek várták a pihenni vágyót, a sarkokon magas, karcsú virágcserepek álltak.

– Akkor vonszold el a formás fenekedet a Sally’sbe. Most van a happy hour, bébi, és az első kört a ház állja.

– Nem lehet. – Bekapcsolta a locsolót, és elkezdte öntözni az első kaspót. – Anyámnál vagyok, hogy elintézzem, amit rám bízott, aztán dolgozatokat kell javítanom.

– Péntek van – ismételte a férfi. – Hagyd a fenébe az egészet! Kettőig a bárban vagyok, és ma énekes est van.

Az éneklés volt az egyetlen dolog, amit szorongás nélkül megtehetett nyilvánosan… különösen egy ital után és Marcóval.

– Még van – a csuklóján lévő időzítőre nézett – negyvenhárom percem… és a dolgozatok sem javítják ki magukat.

– Javítsd ki őket vasárnap. Mostanában sokat borongtál, Breen, márpedig az a Grant „Seggfej” Webber nem ér annyit.

– Ó, nem csak arról… róla van szó. Tudod, csak kicsit válságba jutottam, ennyi az egész.

– Mindenkit dobnak.

– Téged nem.

– Dehogynem. Na és Cigis Harry?

– Te és Harry kölcsönösen úgy döntöttetek, hogy a kapcsolatotok ezen a téren kifutott, és még mindig barátok vagytok. Ez nem azt jelenti, hogy dobtak.

Továbbment a következő cseréphez.

– Szükséged van egy kis szórakozásra. Ha nem vagy itt… adok három órát, hogy hazamehess, átöltözhess, és feltegyél valami szexi sminket, aztán érted megyek.

– Dolgozol a bárban.

– Sally szeret téged, kislány. Velem fog jönni.

Breen is szerette Sallyt, a különleges transzvesztitát. Szerette a klubot, ahol boldognak érezte magát, szerette a melegnegyedet. Ezért is élt a szívében, Marcóval egy lakásban.

– Hadd végezzek itt, aztán majd meglátjuk, hogy érzem magam, ha hazaérek. Az elmúlt pár órában fájt a fejem, és ezt nem csak úgy kitaláltam, és volt egy hülye pánikrohamom idefelé a buszon, ami csak rontott a helyzeten.

– Érted megyek, és hazaviszlek.

– Nem kell. – A harmadik cseréphez lépett. – Vettem be Tylenolt, és mindjárt hatni fog.

– Mi történt a buszon?

– Majd később elmesélem… csak hülyeség volt. És lehet, hogy igazad van, jól jönne egy ital, egy kis Marco, egy kis Sally. Majd meglátom, hogy érzem magam, ha hazaértem.

– Küldj üzenetet, ha hazaértél!

– Rendben, most menj vissza dolgozni! Van még egy cserép itt kint, a növények bent, a hülye posta és az átkozott ablakok.

– Nemet kéne mondanod valamikor.

– Nem olyan nagy ügy. Egy óra alatt végzek, és elkapok egy buszt hazafelé. Majd küldök sms-t. Menj, tölts pár italt! Szia!

Bement, gondosan bezárta a teraszajtót, mielőtt megtöltötte az locsolókannát, hogy a benti növényekkel foglalkozzon.

Szellő fújdogált, és Breen csukott szemmel állt az ablaknál, hagyta, hogy átjárja.

Talán mégis esni fog: szép, langyos tavaszi eső.

Erősebb szél támadt, ami meglepte, mert a nap továbbra is átsütött az üvegen.

– Lehet, hogy vihar készülődik.

Azt sem bánná. Egy vihar talán elfújja azt a fránya fejfájást. És mivel Marco három órát adott neki, amikor kettő is elég lenne, abban az egy órában nekiláthat a dolgozatoknak.

Így kevesebb bűntudata lesz.

A locsolókannát cipelve indult vissza az emeletre, miközben a szél, amely már nem szellő volt, meglobogtatta a függönyöket.

– Nos, anya, az biztos, hogy a házad alaposan kiszellőzik.

Belépett az irodába, és káosz fogadta.

Az alsó iratszekrény fiókja nyitva állt, holott megesküdött volna rá, hogy eredetileg zárva volt. A papírok madárként röpködtek a szobában.

Letette a locsolókannát, és rohant, hogy elkapja őket, felszedje a földről, levadássza őket a levegőből, miközben kavargott a szél.

Aztán a légmozgás elült, mintha becsapódott volna egy ajtó, és ő ott állt, a keze tele papírokkal.

A mindig hatékony Jennifer nagyon elégedetlen lenne.

– Tedd vissza, tedd vissza az egészet, rakj rendet! Sohasem fogja megtudni. És ezzel oda is a plusz egy órám. Bocs, Marco, ma este nem lesz Sally’s.

Összeszedte az üres iratmappákat, a rengeteg papírt, és leült az anyja íróasztalához, hogy megpróbálja rendezni őket.

Az első dosszié címkéje zavarba hozta.

ALLIED BEFEKTETÉSI SZÁMLA/BREEN/2006-2013.

Nem volt semmilyen befektetése, még mindig a mesterdiplomájára felvett diákhitelét törlesztette, és nemcsak a társaság miatt osztozott a lakáson Marcóval, hanem a lakbér miatt is.

Zavartan felkapott egy másik mappát.

ALLIED BEFEKTETÉSI SZÁMLA/BREEN/2014-2020.

Egy másik szintén felsorolta az információkat a következő kiegészítéssel: LEVELEZÉS.

Vajon az anyja indított neki valamilyen befektetési számlát, és nem szólt neki? Miért?

Anyai nagyszüleitől kapott egy kis pénzt a tanulmányaira, és hálás volt érte, mert az segített neki átvészelni az első évet. De azután az anyja világossá tette, hogy egyedül kell boldogulnia.

A saját utad neked kell kitaposnod, mondta neki Jennifer többször is. Tanulj szorgalmasabban, dolgozz keményebben, ha valaha is több akarsz lenni pusztán megfelelőnél.

Tehát két részmunkaidős állás között tanult, hogy kigazdálkodja a tandíjat. Aztán felvette a kölcsönt, amelyről úgy vélte, az örökkévalóság végéig fizetni fogja.

És – megfelelő módon – megszerezte a diplomáját, kapott egy megfelelő tanári állást, majd tovább növelte az adósságát, mert szüksége volt a mesterdiplomára, hogy meg is tarthassa a munkát.

De voltak befektetések a nevén? Ennek semmi értelme.

Elkezdte átválogatni a papírokat, hogy az egyes mappákhoz tartozó kötegekbe rendezze őket.

Nem jutott messzire.

Bár nem állíthatta, hogy sokat tud a befektetésekről, részvényekről és osztalékokról, vagy nagyon ért hozzájuk, a számokból jól tudott olvasni. És a havi jelentés 2014 májusára vonatkozóan – ahogy az egyértelműen szerepelt –, amikor a két munkahelyen dolgozva és rámen tésztán élve a megélhetésért küzdött, több mint kilencszázezer – ezer! – dollárt mutatott a számlán.

– Nem lehetséges – motyogta. – Egyszerűen lehetetlen.

De a számlán az ő neve szerepelt… az anyja nevével együtt.

Átnézte a többit, és talált egy rendszeres havi átutalást az Ír Nemzeti Banktól.

Ellökte magát az íróasztaltól, vakon az ablakok felé botorkált, miközben kirántotta a haját hátrafogó gumit.

Az apja. Az apja minden hónapban küldött neki pénzt. Azt hitte, hogy ezzel kompenzálhatja, amiért csak úgy elhagyta? Soha nem hívta, nem írt, nem látogatta meg?

– Nem, nem, nem. De…

Az anyja tudta, de nem mondta el neki. Tudta, és hagyta, hogy azt higgye, az apja egyszerűen eltűnt, nem fizette tovább a gyerektartást, és gondolkodás nélkül elhagyta mindkettőjüket.

Pedig nem.

Meg kellett várnia, amíg a keze abbahagyja a remegést, a szeme már nem ég.

Aztán visszament az íróasztalhoz, elrendezte a papírokat, átolvasta a levelezést, tanulmányozta a legutóbbi havi jelentést.

A bosszúság és a bánat halkan fortyogó dühnek adta át a helyét.

Breen elővette a telefonját, és felhívta a számlavezető számát.

– Benton Ellsworth.

– Igen, Mr. Ellsworth, Breen Kelly vagyok, és…

– Ms. Kelly! Micsoda meglepetés! Jó, hogy személyesen is beszélhetek önnel. Remélem, az édesanyja jól van!

– Biztos vagyok benne, hogy jól. Mr. Ellsworth, most szereztem tudomást arról, hogy van egy számlám az ön cégénél, amelynek a tőkéje és befektetései hárommillió-nyolcszázötvenháromezer-nyolcszáztizenkét dollár és, ööö, hatvanöt centet tesznek ki. Így van?

– Meg tudom adni a számla mai értékét, de nem vagyok benne biztos, hogy mit ért az alatt, hogy most szerzett tudomást róla.

– Ez az én pénzem?

– Igen, természetesen, de…

– Miért van az anyám neve is a számlán?

– Ms. Kelly. – A férfi lassan beszélt. – A számlát akkor nyitották, amikor ön még kiskorú volt, és ön kifejezte azt az óhaját, hogy a számlát az édesanyja kezében hagyja. Garantálom, hogy lelkiismeretesen felügyelte a befektetéseit.

– Hogyan fejeztem ki ezt a kívánságot?

– Ms. Wilcox elmagyarázta, hogy ön nem kíván a befektetésekkel foglalkozni, és soha nem lépett kapcsolatba velem vagy a céggel, hogy kérje: a számlát kizárólag önnek adják át.

– Mert a mai napig azt sem tudtam, hogy létezik.

– Biztos vagyok benne, hogy félreértés történt. Talán az lenne a legjobb, ha találkoznék önnel és az édesanyjával, hogy ezt tisztázzuk.

– Édesanyám nincs a városban, jelenleg egy lelkigyakorlaton van, ahol nincs telefon- és internet-hozzáférése. – És valami isten vigyáz rá valahol, gondolta Breen. – De azt hiszem, nekünk kettőnknek kellene ezt tisztáznunk.

– Tökéletesen egyetértek. Az asszisztensem már elment, de hétfőre tudok időpontot adni.

Nem, nem, a hétvégén elveszítené a bátorságát. Elfolyna. Mindig is így volt.

– Mit szólna a mosthoz?

– Ms. Kelly, én magam is éppen készültem elhagyni az irodát, amikor telefonált.

– Sajnálom, hogy kellemetlenséget okozok, de azt hiszem, ez sürgős. Tudom, hogy nekem az. Szeretnék önnel beszélni, jobban megérteni ezt a… helyzetet, mielőtt ügyvédhez fordulok.

A csendben Breen szorosan behunyta a szemét. Kérlek, gondolta, kérlek, ne kelljen várnom.

– Talán jobb lenne, ha most találkoznánk, és megbeszélnénk ezt az egészet. Biztos vagyok benne, ahogy említettem is, hogy ez csak félreértés. Azt mondták, hogy nem vezet, szóval…

– Nincs autóm – helyesbített Breen –, mert nem engedhetem meg magamnak. De tökéletesen képes vagyok eljutni az irodájába. Amint tudok, ott leszek.

– Lent találkozzunk, az előcsarnokban. Kis cég vagyunk, Ms. Kelly. A legtöbben már elmennek a hétvégére, mielőtt ön ideérne.

– Rendben. Köszönöm.

Letette, mielőtt a férfi meggondolhatta volna magát, és ismét remegve leült.

– Szedd össze magad, Breen! Kapd össze magad, a fenébe, és indulj!

Az összes felhalmozott iratot a megfelelő dossziéba tette. Otthagyta a locsolókannát, nyitva hagyta az irattartó fiókot, és lement a földszintre.

A buszra gondolt, hogy mennyi időbe telik majd eljutni a City Centerben lévő irodákig.

Aztán olyat tett, amit még soha.

Ubert hívott.

A forgalom szörnyű volt. De legalább pénteki csúcsforgalom volt. Az Uber-sofőr, egy vele egykorú nő, csevegni kezdett, aztán abbahagyta, amikor Breen csak hátrahajtotta a fejét, és lehunyta a szemét.

Újra át akarta olvasni az aktákat, de émelygés fogta el. Nem túl jó indítás, amikor először találkozik azzal a férfival, aki, úgy tűnik, a befektetési brókere. Tervre volt szüksége, de a szorongástól és dühtől nem tudott gondolkodni. A hétvégi programjában szerepelt, hogy leüljön a számlákat kifizetni, pénzzel zsonglőrködni, beszorítani minden kiadást. Ezt a szomorú feladatot az edzés utánra tervezte. Otthon, mivel nem engedhette meg magának az edzőtermi tagságot. Nemcsak nem engedhette meg magának, vallotta be, de furcsán és kínosan érezte magát, amikor másokkal együtt edzett.

Bármi is lesz a találkozó eredménye, a kifizetendő számlái még mindig ott lesznek.

Kinyitotta a szemét, és látta, hogy a forgalom legrosszabb részét maguk mögött hagyták, és haladtak valamennyit a folyó mentén. A nyugaton lefelé bukó nap még mindig sütött, ragyogó fénybe vonva a hidakat, a vizet.

Mégsem esett az eső, gondolta, és rájött, hogy az esőkabátját az anyja konyhájában hagyta.

Nem felejtett el bezárni, és visszakapcsolni a riasztót?

Egy pillanatnyi aggódás után ismét lehunyta a szemét, és gondolatban felidézte a távozását.

Igen, megtette. Automatikusan, mint egy robotpilóta.

Amikor az autó megállt a méltóságteljes téglaépület előtt az acéltornyok árnyékában, Breen borravalót adott a sofőrnek.

Ennyit a vasárnapi pizzáról.

Amikor átment a járdán, egy férfi nyitott ajtót.

Magas és sovány volt, tengerészkék csíkos öltönyt, ropogós fehér inget, merész piros nyakkendőt viselt. Breen a barna hajba vegyülő ősz szálak láttán valamiért megkönnyebbülést érzett.

Idősebb, gondolta. Tapasztalt. Tudja, mit csinál.

Nem úgy, mint ő, a csudába!

– Ms. Kelly – nyújtotta a kezét a férfi.

– Igen, üdvözlöm, Mr. Ellsworth.

– Jöjjön be, kérem. Az irodám a második emeleten van. Nem zavarja, ha a lépcsőn megyünk?

– Nem.

Breen csendes, szőnyeggel borított előcsarnokot látott, fényes recepciós pulttal, több nagyméretű bőrszékkel, néhány óriási terrakottacserépben lévő nagy, zöld növénnyel.

– Szeretnék bocsánatot kérni, ha bármilyen szerepet játszottam ebben a félreértésben – kezdte Ellsworth, miközben felmentek a második emeletre. – Jennifer… az édesanyja jelezte, hogy nem érdeklik a számla részletei.

– Hazudott. – Ez nem szerepelt a tervben… bármi is legyen a terv. De egyszerűen kibukott belőle. – Önnek, ha igazat mond. Nekem, mert elhallgatta. Nem tudtam a számláról.

– Igen, nos… – Ellsworth egy nyitott ajtó felé mutatott.

Az irodájában, amely nagyobb volt, mint Breen lakásának nappalija, és a nagy ablakoknak köszönhetően szellős, egy régi, gyönyörűen felújított mahagóni íróasztal, egy kis bőrkanapé, két látogatóknak fenntartott szék állt.

A pulton elegáns kávéfőző terpeszkedett. Egy falipolcon keretbe foglal fényképek – nyilvánvalóan családi fotók – garmadája sorakozott.

– Mit szólna egy kávéhoz?

– Köszönöm, kérek. Tejjel, cukor nélkül.

– Foglaljon helyet! – intett a férfi, és a kávéfőzőhöz indult.

– Nálam van az összes akta – kezdte Breen, miközben leült, és összeszorította a térdét, mert remegett. – Amennyire én látom, a számlát 2006-ban nyitották. Akkor váltak el a szüleim.

– Így van.

– Meg tudja mondani, hogy az akkor kezdődő befizetések gyermektartásdíjak voltak-e?

– Nem, nem azok voltak. Javaslom, hogy erről az édesanyját kérdezze, mert én csak erről a konkrét számláról tudok önnel beszélni.

– Rendben. Anyám nyitotta a számlát?

– Eian Kelly nyitotta a számlát az ön nevére, az édesanyjával mint gyámmal. Akkor úgy intézkedett, hogy az Ír Nemzeti Bank havonta átutaljon egy bizonyos összeget. A jövőjére, az oktatására, az anyagi biztonságáért.

Breen erre már a kezét is összekulcsolta, mert az is remegett.

– Biztos benne?

– Igen. – Átnyújtotta neki a kávét, aztán fogta a sajátját, és leült, de nem a gyönyörű íróasztal mögé, amelyen a számítógépe állt, hanem a Breen melletti székre. – Én intéztem el neki. Bejött az irodába, megnyitotta a számlát, amelyet azóta én kezelek.

– Kapcsolatban állt… áll önnel?

– Nem, azóta nem jelentkezett. Jönnek a befizetések. Az anyja felügyeli a számlát. Lelkiismeretesen, ahogy már mondtam. Ha átnézte a jelentéseket, láthatta, hogy soha egyetlen pennyt sem vett ki. Negyedévente találkozunk, vagy gyakrabban, ha van valami megbeszélnivalónk. Nem volt okom azt hinni, hogy ön nem tud róla.

– Sok ügyfele van… Én is ügyfél vagyok?

A férfi rámosolygott.

– Igen.

– Sok olyan ügyfele van, aki egyáltalán nem érdeklődik egy majdnem négymillió dolláros számla iránt? Tudom, hogy az Allied tekintélyes cég, és ez valószínűleg csak egy kis számla, de akkor is nagy pénz.

A férfi gondolkodott egy pillanatig, és Breen tudta, hogy nagy gonddal válogatja meg a szavait.

– Vannak olyan helyzetek, amikor egy szülő vagy gyám, egy vagyonkezelő talán alkalmasabb arra, hogy meghozza a pénzügyi döntéseket.

– Felnőtt vagyok. Az anyám nem a gyámom. – Érezte, sejtette, tudta. – Azt mondta önnek, hogy felelőtlen vagyok, és nem tudok bánni a pénzzel.

– Ms. Kelly… Breen, nem akarok személyeskedni. Habozás nélkül állíthatom, hogy az édesanyja mindig is az ön jólétét tartotta szem előtt. A maga problémáival…

– Miféle problémákkal? – A düh újra feltámadt, ami sokkal jobb volt, mint az idegesség. – Felelőtlen vagyok. Nem vagyok túl okos sem, ugye? Talán csak egy kicsit lassú is.

A férfi kicsit elpirult.

– Biztos, hogy sohasem mondott ilyesmit közvetlenül.

– Csak utalt rá. Nos, ismerkedjünk meg egymással, Mr. Ellsworth. Mesterdiplomám van pedagógiából, amelyet kemény munkával épp az elmúlt télen szereztem, és amely miatt hatalmas diákhitellel tartozom.

Látta a férfi döbbenetét, és bólintott.

– Angol nyelvet és irodalmat tanítok a Grady Általános Iskolában felső tagozatosoknak, méghozzá azóta, mióta elvégeztem a főiskolát… szintén jelentős adóssághalmokkal, annak ellenére, hogy két részmunkaidős állásban dolgoztam. Szívesen megadom az igazgatóm, a kollégáim nevét.

– Erre nem lesz szükség. Az volt a benyomásom, hogy nem dolgozik, vagy nem tartotta meg az állását.

– Tizenhat éves korom óta dolgozom… nyaranta, hétvégén. Még mindig végigdolgozom az egész nyarat, hogy törlesszem az adósságot, és ugyanebből az okból hetente két este magántanárként dolgozom.

Könnyek homályosították el a szemét, de forró könnyek, forróak a dühtől.

– Kiárusításokon vagy turkálókban vásárolok, van egy szobatársam. Minden hónapban fillérre pontosan kiegyenlítem a bankszámlámat, és…

– Nyugodjon meg – tette a kezét az övére a férfi. – Nagyon sajnálom, hogy ez a…

– Ne nevezze félreértésnek, ne, amikor szándékos volt. Apám ezt a pénzt nekem szánta. Ehelyett pincérkedtem, és hitelt vettem fel, hogy kifizessem a főiskolát, pedig a pénz, amit küldött nekem, megváltoztatta volna az életemet. Ha tudtam volna, hogy bármit is küldött, az megváltoztatta volna az életemet.

Félretette a kávét, és mély lélegzetet vett, hogy megpróbálja összeszedni magát.

– Sajnálom. Ez az anyám műve, nem az öné. Miért is ne hitt volna neki? Azt mondta, hogy az ügyfele vagyok.

– Igen, és ezt helyre fogjuk hozni. Mikor jön vissza Jennifer?

– A jövő héten, de valamit már most tudnom kell. Ez az én pénzem?

– Igen.

– Tehát jogom van pénzt felvenni vagy átutalni?

– Igen, de azt hiszem, az lenne a legjobb, ha megvárnánk, amíg az anyja visszajön, hogy hármasban leüljünk és megbeszéljük a dolgot.

– Engem az nem érdekel. Szeretnék pénzt átutalni, egy másik számlát nyitni csak az én nevemre. Megtehetem?

– Igen. Nyithatok egy számlát az ön számára. Mennyit szeretne átutalni?

– Az egészet.

– Breen…

– Az egészet – ismételte Breen –, vagy amikor találkozom önnel és az anyámmal, ügyvéd lesz velem, és beperelem az anyámat, nem is tudom, sikkasztásért.

– Nem nyúlt a pénzhez.

– Biztos vagyok benne, hogy egy ügyvéd tudni fogja, milyen kifejezést kell használni. A pénzemet akarom, hogy amikor legközelebb leülök számlákat fizetni, kifizethessem a diákhitelemet, és újra szabadon lélegezhessek. Ez a pénz az apámtól jön, és ő bízott önben… abban, hogy helyesen cselekszik velem kapcsolatban. Arra kérem, hogy a helyes dolgot tegye.

– Ön nagykorú. Aláírhat egy dokumentumot, hogy az anyja nevét töröljék a számláról. Látnom kell a személyi igazolványát, és ki kell töltenie néhány nyomtatványt. Szükségem lesz az egyik közjegyzőnkre és egy tanúra. – Ismét rátette a kezét az övére. – Breen, hiszek önnek. De megadná az iskolája igazgatójának nevét és telefonszámát? Csak a saját lelki békém érdekében.

– Természetesen.

Második fejezet

Mire Breen belépett a Sally’sbe, a hely már teljesen megtelt. Színes fények világították meg a zsúfolt bárpultot, a tömött asztalokat. A reflektor Cherre vagy annak Sally’s-féle változatára irányult, aki az If I Could Turn Back Time{4}-ot énekelte.

Milyen igaz szavak, gondolta Breen.

Utat tört magának a lelkes tömegben, még mosolyogni is tudott, amikor valaki integetett vagy a nevén szólította.

Marco hála istennek elkapta a tekintetét, és odabiccentett neki üdvözlésként, miközben italokat kevert.

Ezüstszínű, flitteres inget viselt – a Sally’s csillogó hely volt –, fekete nadrágot és ezüstkarikát az egyik fülében. Nemrégiben kis kecskeszakállat kezdett növeszteni, és Breen úgy vélte, jól áll neki, akárcsak a hátrafogott, hosszú fonatok. Kakaóbarna bőre ragyogott.

A Sally’s több szempontból is menő hely volt.

– Geo, add át a helyet a mi lányunknak.

– Nem, nem, jó így is.

De a kicsi, vékony, vörösben pompázó Geo már le is ugrott a székről.

– Ülj le, édesem! Úgyis körbe kell járnom. – Puszit nyomott Breen arcára. – Fáradtnak tűnik a mi kicsikénk.

– Azt hiszem, az is vagyok.

Leült, amíg Marco kitöltötte a rendelést. Aztán a férfi neki is töltött egy pohár fehérbort.

– Elkéstél… és még csak át sem öltöztél. Ez aztán a szomorú öltözék, kislány. – Aztán a magasba szökkent szemöldöke, amikor Breen egy húzásra lehajtotta a pohár felét. – Oké, úgy tűnik, kemény napod volt.

– Kemény, furcsa, ijesztő, felemelő.

És könnyekben tört ki.

– Geo! Szünetet tartok.

Marco kirontott a pult mögül, megragadta Breen karját, és magával húzta a színfalak mögé.

Néhány előadó a ledlámpás tükör előtt ült a sminkpultnál, és pletykált.

– Hölgyeim, szükségünk van a szobára.

Egyikük, aki Gagához hasonló gyönyörű ruhában pompázott, magához ölelte Breent.

– Ugyan, ugyan, kislányom! Minden rendben lesz. Higgy csak Jimmynek. Egyetlen férfi sem ér annyit, hogy sírj érte.

Még egy puszi az arcára, és miközben Sally a Gypsies, Tramps & Thievesre váltott, Marco leültette Breent.

– Mi történt, édesem? Mondj el mindent!

– Én… az apám…

Marco erősebben szorította a kezét.

– Kapcsolatba lépett veled?

– Nem, nem, de… Marco, az apám tízéves korom óta küld pénzt. Nyitott egy számlát, egy befektetési számlát az Alliednál, és minden hónapban küldött pénzt. Az anyám nem mondta el. Sohasem mondta el, egy fiókba zárva tartotta. És mindvégig… – Lenézett a kezére. – Elfelejtettem a boromat.

– Hozom.

– Várj. Ez… Marco, mától… mert volt osztalék és… meg kell tanulnom mindezt. De mától van hárommillió-nyolcszázhetvennyolcezer-ötszázkilencvenhat dollár és harmincöt centem.

Marco rámeredt.

– Álmodtál vagy mi? Bébi, tudod, hogy néha vannak azok az álmaid.

– Nem. Most jövök a brókeremtől. Majdnem négymillió dollárom van, Marco.

– Ülj itt, ne mozdulj! Hozom a bort. Hozom az egész üveget.

Breen leült, és megpillantotta magát a tükörben.

Tényleg sápadt, állapította meg, a tekintete fáradt. Kihúzta a gumit a hajából, tönkretéve ezzel a tömérdek munkát, amelyet reggel arra áldozott, hogy simára fésülje. És a barna öblítő, amit hetente egyszer használt, hogy csillapítsa a túl nagy figyelmet vonzó, túlságosan zavaró vöröset, seszínűvé fakult.

Nem számít, gondolta. Egyszerűen nem számít. Amint kiöntötte a szívét Marcónak, hazamegy és lefekszik. A dolgozatjavítás várhat, amíg kitisztul a feje. Mivel legalább két pohár bort szándékozott meginni, mielőtt hazaballag, ma este nem fog kitisztulni.

Marco visszajött az üveggel, két pohárral, és mindkettőbe töltött, mielőtt leült.

– Szerintem lépjünk vissza egy kicsit. Hogyan jöttél rá?

– Ez a legfurcsább dolog, Marco.

És mindent elmondott neki.

– Vissza kell mennem egy percre – mondta Marco. – Egyedül mentél el ennek a fickónak, ennek a bróker fickónak az irodájába? Ez bátor dolog volt, Breen.

– Nem tudtam, mi mást tehetnék. Annyira dühös voltam.

– Ki mondja mindig neked, hogy többször kellene dühöngened?

Mosoly suhant át a lány arcán.

– Te.

– Ahogy most is azt mondom, maradj dühös akkor is, amikor anyáddal beszélsz.

– Ó, istenem! – A fejét a tenyerébe ejtette… bár legszívesebben a térde közé hajtotta volna.

– El ne gyávulj nekem!

Hátrapillantott, amikor Sally teljes Cher mivoltában besiklott a szobába. Salvador Travino fél kezét a Bob Mackie-másolat flitteres ruha csípőjére tette, és hátradobta a derékig érő parókahullámot.

– A bárban tolonganak, Marco. Mi a fene van?

– Sajnálom, Sally. Breen…

Sally felemelte az egyik ujját, és súlyos szempillái alól Breen arcát tanulmányozta.

– Beteg vagy, drága kislányom?

– Nem, nem. Nagyon sajnálom. Én csak…

– Betegnek tűnsz. – A kezébe fogta Breen állát. – Sápadt, mint egy igazi szűz a nászéjszakáján. Az a seggfej Grant az oka?

– Nem, semmi ilyesmi.

– Jó, mert nem éri meg. Mikor ettél utoljára?

– Én… – Nem igazán emlékezett.

– Pontosan, ahogy gondoltam. Marco, vidd haza a lányunkat, és adj neki valamit enni. Van vörös húsod?

– Ööö, valószínűleg nincs.

Sally megrázta a fejét, tökéletes Cher-mozdulattal dobta hátra a haját. Aztán előrenyújtotta a kezét.

– Add ide a telefonodat. Ebben a ruhában nincs hol tartani.

Elvette Marco telefonját, beütött egy számot, közben gyors ritmust kopogott csillogó arany tűsarkújával.

– Beau, te jóképű gazember, Sally vagyok. Jobb vagyok, mint amilyennek látszom, és mesésen nézek ki. Szeretném, ha összeraknál nekem néhány sajtos szendvicskülönlegességet, elvitelre. Igen, minden mehet bele, haver. Írd a számlámra. Marco megy értük. Nemsokára találkozunk, és adj egy puszit a csinos feleségednek meg a gyönyörű gyerekednek a nevemben. És itt van egy neked is.

Hosszan cuppantott, majd átadta a telefont Marcónak.

– Menj el a Philly Pride-hoz, és hozd el a sajtos-húsos szendvicseket. Breen, te menj haza, vetkőzz le és bújj pizsibe. Hallgass Sallyre, és dobd ki azokat a ruhákat az ablakon, hogy valaki, akinek semmi érzéke a divathoz, felvehesse őket.

– Nem hagyhatlak cserben péntek este – kezdte Marco, mire lesújtó tekintet volt a válasz.

– Szerinted nem tudom kézben tartani a kormányrudat? Fiam, te még ki sem másztál a pelenkából, én már kézben tartottam a rudikat… mindenféle természetűt. És mivel ilyen jól nézek ki, szép borravalóra számítok ma este. Vidd haza ezt a lányt!

– Köszönöm, Sally. – Breen felállt, odament egy ölelésre, és a fejét Sally vállára hajtotta. A férfi az elmúlt évtizedben inkább volt az anyja, mint a sajátja.

– Hamarosan beszélünk. És hívj, ha szükséged van rám. Reggel tíz előtt ne, hacsak nem vészhelyzet van. Szükségem van a szépítő alvásomra.

– Nincs rá szükséged. Te vagy a legszebb ember, akit ismerek.

– Rajta, induljatok. Nekem itt egy klubot kell vezetnem.

Hátul mentek ki. Marco automatikusan átkarolta Breen derekát. A lány feje automatikusan a férfi válla felé billent.

– Hirtelen olyan fáradtnak érzem magam, Marco. Nem tudom, tudok-e enni egyáltalán.

– Enni fogsz, vagy megmondalak Sallynek. Aztán ágyba duglak és betakargatlak.

Végigsétált a lánnyal a téglaburkolatú utcákon a szivárványos utcai lámpák alatt.

A klubok, az éttermek, a kávézók mind zsúfoltak voltak, ahogy az egy szép májusi péntek estén illik is.

– Most jutott eszembe, hogy a locsolókannát anyám irodájának padlóján hagytam. Valószínűleg ott marad a nyoma.

– Juj!

– Gyönyörű padló, Marco. Nem az ő hibája.

– Ez az anyád problémája, és nem maradna ott a kanna nyoma, ha nem titkolta volna mindezt előled, Jézusom, tizenhat éven át. Úgyhogy most azonnal hagyd abba, különben felbosszantasz. Mondd el, mi lesz a következő lépésed.

– Kifizetem a diákhitelt. Mr. Ellsworth azt mondta, hogy beszélni fog valakivel róla… nem emlékszem pontosan, annyi minden van. És arról is, hogy valószínűleg kicsit csökkenteni tudnám az összeget, ha egyben visszafizetném az egészet, már ha az lenne a szándékom. És az is. Végleg le akarom tudni ezt a terhet.

– Oké, ezt értem. De van még két másik dolog. Hogyan fogsz beszélni az anyáddal, és ami talán a legfontosabb, mit fogsz csinálni szórakozásból.

– Nem tudok a szórakozásra gondolni.

– Jó. Majd megteszem én.

Marco nagy lendülettel benyitott a Philly Pride-ba és a grillezetthagyma-illatba. Breen úgy döntött, hogy egyáltalán nem gondolkodik, amíg a férfi felveszi az ételt… és ártalmatlanul flörtöl Trace-szel, a pultos fickóval.

– Szerinted nem kéne randira hívnom? – tűnődött Marco, amikor ismét az utcán voltak.

– Trace-t? Nem, túl fiatal hozzád.

– A mi korosztályunk!

– Kronológiailag. Egy héten belül ráunnál, mert a szexen kívül csak videojátékokkal akarna foglalkozni. Felvetnéd, hogy nézzetek be ebbe a klubba, mire ő azt mondaná, hogy talán majd, ha feljebb tornászom a pontjaimat az Assassin’s Creedben.

– Utálom, hogy igazad van, mert ő mmmm.

– De a mmmm… ami ott van rendesen, egy hétig sem tartana ki. És ezt az egészet csak azért hoztad fel, hogy eltereld a gondolataimat.

– Bevált.

Breen újra a barátja vállára hajtotta volna a fejét, amikor az utca túloldalán megpillantotta a férfit… az ezüst hajú, magas, karcsú testalkatú, fekete ruhás férfit.

– Látod azt az embert, Marco? – ragadta meg a karját, és arrafelé fordult, hogy rámutasson.

– Milyen ember?

– Én… Egyszer csak ott volt. Biztos befordult a sarkon. Ma láttam a buszon, és… olyan furcsa érzésem van.

Mivel Marco tudta, hogy a lány furcsa érzései gyakran beigazolódnak, megfogta a kezét, elkocogott a sarokig, és bekukucskált a mellékutcába.

– Látod őt? Hogy néz ki?

– Nem, már elment. Semmi az egész. Csak az a hülye fejfájás meg az a furcsa érzés. És megint furcsán éreztem magam, hogy ilyen közel láttam őt az otthonomhoz. Ha tényleg láttam – pontosított. – Csak egy pillantást tudtam vetni rá. Mindegy.

Még egy fél háztömböt gyalogoltak a lakásukig – egy háromszintes, lift nélküli házig. Breen szerette az épületet, a régi téglát, a szivárványt, amelyet a tulajdonos a bejárati ajtóra festett, a zenét, amely a nyitott ablakokból áradt egy vidám tavaszi estén.

Ezért megérte, hogy gyalog kellett felmenni a harmadik emeletre.

A tulajdonos ügyelt az épület és a szintek jó állapotára. A bérlők pedig tisztán tartották, és odafigyeltek egymásra.

A 101-esből a péntek esti kártyaparti, a 204-esből egy nyűgös kisbaba és a 302-esből az opera szárnyaló hangjaira sétáltak fel.

Odabent Marco egyenesen az apró konyhájuk felé vette az irányt.

– Menj, vedd le a ruhádat… és cseppet sem bánnám, ha hallgatnál Sallyre, és kidobnád az ablakon.

– Nincs semmi baj ezzel a ruhával.

– Kislány, a nadrág buggyos a fenekén, a pulóver bézs színű és sápaszt, a cipőről már ne is beszéljünk.

Breen kissé duzzogva vonult a szobájába, amelyben takarosan megvetett ágya és kicsi, de rendezett íróasztala állt, és amelynek egyetlen ablaka a különböző színekben pompázó városrészre nézett.

Kilépett a cipőjéből, majd elrakta seprűnyél keskenységű szekrényébe. Levette a pulóvert, amelyet most már utált, de inkább a szennyeskosárba dobta, mintsem ki az ablakon. Aztán ugyanígy tett a nadrággal is.

Lehet, hogy a fenekén buggyos volt, de nem vonzotta úgy a férfi diákok vagy tanárok tekintetét, mint az amerikai és világtörténelmet tanító Anna Mae testtudatos öltözékei.

Pamut pizsamanadrágot és pólót vett fel. Egy pillantást vetett az íróasztalára, ahol most éppen a dolgozatokat kellene javítania.

És visszasétált a helyiségbe, amely a nappalijuk, az étkezőjük és az ő edzőterme volt.

Nem volt nagy, de mivel hagyta, hogy Marco a saját kedve szerint alakítsa ki, volt stílusa.

Együtt festették a falakat meleg, fűszeres színűre, ami az őrölt chilipaprikára emlékeztette, felakasztottak egy polcot, amelyen mindenféle méretű és formájú színes üvegek voltak. A művészet, bekeretezett poszterek formájában, a zenészek témáját járta körül. Springsteen, Prince, Jagger, Gaga, Joplin.

A használt kanapét sötétzöld huzattal és sok, vad mintás párnával borították be. Az étkezőasztaluk egy újrahasznosított ajtóból állt – szintén egy ócskapiacon talált darab –, amelyet régi vaslábakhoz csavaroztak.

Egy művész barátjuk egy narancssárga és smaragdzöld sárkányt festett a régi ajtó tetejére Breennek születésnapi ajándékaként.

Marco az asztalra tette az ételt, meggyújtotta a gyertyákat.

– Ülj le! – parancsolta. – Egyél! Nincs több bor, amíg nem eszel valamit.

– Nem kellene több bort innom.

– Márpedig fogsz.

Bekapcsolta közös iPodjukat, lejjebb vette a hangerőt, így a zene szinte suttogva szólt.

Breen leült, és bár nem volt étvágya, felvette a szendvicsét.

– Tudod, nem élném túl az életem nélküled, Marco.

– Soha nem is lesz rá szükséged. Egyél!

Evett. Lehet, hogy nem volt étvágya, de érezte, hogy megnyugszik az ételtől.

– Ott akarom hagyni a munkámat.

Abban a pillanatban, ahogy kimondta, elejtette a szendvicset, és a szájára csapta a kezét.

– Ez meg honnan jött? – akarta tudni.

– Talán onnan, hogy eleve nem is akartál soha tanár lenni.

Marco nyugodtan evett tovább, de a szája sarkában mosoly bujkált.

– Hát, lehet, hogy ki akarok lépni, de ez őrültség és hülyeség. Igen, a semmiből egy csomó pénzbe csöppentem, ami sokáig kitart, sőt, ha vigyázok, még gyarapodhat is. Kilépni egy állandó állásból, amiért tanultam, amiért fizettem… vagy amiért rövidesen fizetni fogok, nem a legjobb módja annak, hogy ezt kezeljem.

– Állatorvos akartál lenni.

– Állatorvos akartam lenni. És balerina. Meg rocksztár és J. K. Rowling. Egyik sem vagyok, és nem is leszek.

– Nagyon jó író vagy, kislány.

Breen megrázta a fejét, és visszatért az evéshez.

– Ez csak egy régi álom. A mostra kell gondolnom és a következő lépésre.

– Mondj fel a munkahelyeden.

– Marco…

– Utálod. Sohasem akartál tanár lenni. Anyád akarta, hogy az legyél, meggyőzött róla, hogy annak kell lenned. Mintha ez lenne az egyetlen lehetőséged. Fizesd ki az adósságot, mondj fel, és adj magadnak egy kis időt, hogy kitaláld, mit akarsz csinálni, mi akarsz lenni.

– Nem tehetem meg csak úgy…

– De igen, megteheted. Azért jött ki a szádon, mert ez van a szívedben és az elmédben. Most itt a lehetőség, Breen.

– De fogalmam sincs, hogyan kell mást csinálni.

– Mert sohasem volt rá lehetőséged. Szánj egy kis időt arra, hogy kiderítsd. Én mondom, írhatnál. Vagy ha az nem az igazi, indíthatnál egy vállalkozást.

– Én?

– Igen, te. A fenébe is, Breen, okos és szervezett vagy. – A homlokát ráncolva töltött a borból, most, hogy a lány evett egy kicsit. – Tervezőmunkát is végezhetnél, és ne mondd abban a hülye hangnemben azt, hogy „én?” Nem egyedül raktam össze ezt a helyet, és rohadt jól néz ki. Együtt csináltuk. Van hangod és zongorázol. Meg tudod csinálni. Hagytad, hogy anyád beskatulyázzon – folytatta, most már haragosan –, és most a skatulya teteje lerepült. Ne merészeld újra magadra zárni!

– Én… Hétfőn bemegyek, és közlöm az igazgatóval, hogy ősszel nem jövök vissza. Csak így egyszerűen?

– Igen, így. A nyarat arra használod, hogy kitaláld, mit akarsz csinálni, vagy legalábbis megpróbálod.

– Ez elég ijesztő.

– Azt mondanám, hogy felszabadító. Nevezz meg egy dolgot… nagy dolgot, amit igazán meg akarsz tenni most, hogy megteheted. Van időd, van némi pénzed. Mit szeretnél a legjobban csinálni? Ne gondolkodj, ne próbáld kitalálni, hogy minek van a legtöbb értelme. Csak mondd ki, ahogyan azt mondtad, hogy ki akarsz lépni. Hagyd, hogy jöjjön.

– Írországba akarok menni. Ó, Jézusom, ó, istenem, ezt akarom. Látni akarom, honnan származott az apám, megnézni, mi húzta őt vissza oda és tőlem távol. Meg akarom találni, ha tudom, és megkérdezni tőle, hogy miért. Miért ment el, miért küldött pénzt? Csak azt, hogy miért.

– Tedd meg! Ez nagyszerű! Töltsd a nyarat Írországban, engedd meg magadnak azt az időt, azt a helyet, hogy kitaláld a többit.

– A nyarat?

– Mi a francért ne? Mikor nyaraltál utoljára?

– Amikor befejeztük a főiskolát, buszra szálltunk és elutaztunk egy hétre Jersey Shore-ba.

– Nagyon jól éreztük magunkat – emlékezett vissza a férfi. – És ez már régen volt, Breen. Nagyon régen.

A lány felvette a borát, nagyot kortyolt.

– Gyere velem!

– Írországba?

– Egyedül sohasem tenném meg. Gyere velem. Igazad van. – Ellökte magát az asztaltól, körbeforgott a szobában. – Mi a francért ne? Hiszen ezt akarom. Az egyetlen dolog, amit igazán akarok. Ezúttal első osztályon repülünk, és kastélyban szállunk meg. Legalább egy éjszakát töltünk egy kastélyban. Bérelünk egy autót, és az út rossz oldalán fogunk vezetni. Kivehetnénk… kivehetnénk egy házikót. Egy nádtetős ír házikót.

– Lehet, hogy túl sok bort ittál.

– Nem én. – Breen már nevetett, a szeme csillogott. – Gyere velem, Marco, és oszd meg velem az egyetlen dolgomat.

– Nem mehetek el egész nyárra. Sally és Derrick nem bánná, de van egy főállásom, amit meg kell tartanom.

– Utálod a munkádat. Utálsz a hangszerboltban dolgozni.

– Igen, de senki sem vágott hozzám négymilliócskát. De két hétre el tudnék menni, hogy segítsek neked elindulni. Jézusom, még sosem voltam Európában. Micsoda seggberúgás lenne!

– Én rúgom a tiédet, te rúgod az enyémet. Megegyeztünk?

Marco hátradőlt. Szerette Breent, jobban, mint bármit és bárkit a világon. És nem olthatta ki azt a fényt a lány szemében. De az tuti, hogy alkudozhat.

– Feltételeim vannak.

Breen visszahuppant a székre.

– Nevezd meg őket!

– Nem engedhetem meg magamnak az első osztályt, szóval rendben, azt te állod. De a többiből fizetem a részemet.

– Engem ez nem érdekel.

– Persze, mert egy rohadt milliomos vagy.

A lány hátravetette a fejét, és harsányan felnevetett.

– Egy rohadt milliomos vagyok.

– Ez az egyik feltétel. A többi legalább ilyen határozott a részemről. Ha befejezted az evést, bemész és addig mosod a hajad, amíg ki nem mosod belőle azt a hülye barna szart… most utoljára. És kidobod azt az ostoba hajszárítót, amellyel minden reggel egy órán át fújod a gyönyörű fürtjeidet, hogy kiegyenesedjenek.

Marco csak a fejét rázta, amikor a lány tiltakozásra nyitotta a száját.

– Írországba mész. Fogadjunk, hogy nem te leszel ott az egyetlen vörös hajú.

– Sehol sem én vagyok az egyetlen vörös hajú.

– Így van, de te hagytad magad meggyőzni arról, hogy a hajad miatt… milyennek is látszol… komolytalannak? Hogy felkelteti a figyelmet… és mi a fenéért ne tenné? Baszd meg, Breen!

– Velem jössz, legalább két hétre, ha visszatérek a természetes hajszínemhez.

– Így van.

– Megegyeztünk.

– Még nem egészen. Van még egy feltételem.

– Kemény dió vagy, Marco Polo.

– Nem vagyok könnyű eset, az biztos. De ez a feltétel fontos, ez lehet a kulcs. – Előrehajolt. – Holnap elmegyünk vásárolni, mert ma este majdnem mindent bezsákolunk a szekrényedből. Holnap odaadjuk egy jótékonysági szervezetnek, aztán te, a szerencsés nő, akinek olyan meleg barátja van, amilyenről minden nő álmodik, megengeded, hogy segítsek neked olyan ruhákat venni, amelyektől nem fáj a szívem, amikor viseled őket.

– Nem is olyan rosszak a ruháim.

– Szomorúak és szánalmasak, te pedig nem vagy az. Hagytad, hogy azt hidd, hogy annak kell lenned, vagy hogy istenverte senkinek kell lenned. Nem fogok anyád ellen beszélni, mert nem úgy neveltek. De azt mondom, hogy amikor jövő héten beszélsz vele, akkor olyannak fogsz kinézni, amilyen valójában vagy: erős, rátermett, gyönyörű és okos. És ha már itt tartunk, veszünk egy jó kis sminkkészletet is.

– Ez nagyon sok feltétel.

– Ez van. Szeretlek, Breen.

– Tudom, és ezért… – Kezet nyújtott. – Áll az alku.

– Ez a beszéd!

Harmadik fejezet

Következőként az újdonságok sorában Breen szabadságot vett ki az édesanyja várható érkezésének napján. Megvette és elrakta a bevásárlólistán szereplő élelmiszereket. Végül is beleegyezett, hogy ezt megteszi.

Kinyitotta az ablakokat, meglocsolta a növényeket, szétválogatta a postát.

Gondolatban nyugodt és határozott monológot készített elő. Sőt, le is írta, mit akar mondani az anyjának. Többször elolvasta és átdolgozta. Gyakorolta a tükör előtt.

Aztán tükör nélkül gyakorolta, mivel nem igazán ismerte fel a rá visszanéző személyt.

Már csak a pillantásokból, megjegyzésekből, sőt a munkahelyén vagy a buszon kapott bókokból is tudta, hogy drámaian megváltozott.

A haja, a lángoló fürtök, amelyek jóval a válla alá értek – és Marco nem engedte, hogy levágassa – kinyilatkoztatással értek fel. Még nem tudta biztosan, hogy mit nyilatkoztat ki, de így volt.

Most már nincs esélye beolvadni, a háttérben maradni, gondolta. Majd meglátja, ennyi az egész, egy-két hét múlva meglátja, hogy érez ezzel kapcsolatban.

De azt már tudta, hogy tetszik neki az új, bár korlátozott ruhatára. Néhány erős szín, néhány tavaszi pasztell, semmi bézs. Testhez álló nadrágok, néhány egyszerű és csinos ruha. Egy elegáns kosztüm. Új cipők – három cipőnél meghúzta a határt a lelkes Marco ellenében. És Írországra gondolva, egy pár jó túrabakancs.

Ragaszkodott a kiárusításokhoz, és még mindig több pénzt költött egyetlen nap alatt, mint amennyit hat hónap alatt magára – csak Breenre – áldozott.

Többet.

Talán a váratlan izgalom volt az, ami eléggé elgyengítette ahhoz, hogy hagyja, hogy Marco rábeszélje a füllyukasztásra.

Az apró ezüst fülbevalót babrálta, miközben a telefonján Marco legutóbbi üzenetét nézte.

Azt írta: Bátorság.

És amikor látta, hogy a taxi megáll odakint, próbálta megszívlelni.

Ösztönösen az ajtóhoz ment és kilépett.

Mivel a tekintete az anyján volt, nem látta, hogy az ezüst hajú férfi feléje pillant, miközben az utca túloldalán tovasétál.

Jennifer Wilcox, mint mindig, most is tökéletesen festett a szürke nadrágban és a puha fehér ing fölött viselt merész, piros, könnyű kabátban. Dús, barna, szakértő kézzel melírozott haja előnyösen keretbe foglalta éles vonású, szögletes arcát.

Breen látta a meglepetést – és, ó igen, a gyors rosszallást –, amikor odasétált hozzá, hogy segítsen a csomagokkal.

– Viszem én – mondta Breen, miközben megfogta a nagy, kerekes Pullman fogantyúját.

Jennifer vállára vette a hozzá illő táskát és a számítógépes táskáját.

– Nem számítottam rá, hogy itt leszel. Miért nem dolgozol?

– Kivettem egy szabadnapot.

Leküzdve lába remegését, Breen az ajtóhoz gurította a bőröndöt, majd be a lakásba.

– Erre biztosan nem volt szükség.

– A magam kedvéért tettem.

– Beteg vagy?

– Nem. – A lány a lépcső aljához gurította a bőröndöt, és amikor rájött, hogy kezdené felvinni, leállította magát. – Teljesen jól vagyok. Sőt, egyszerűen fantasztikusan.

– Új fiúd van, ugye? – Jennifer letette a táskát, és Breen hajára mutatott. – Erről van szó?

– Nem, nincs fiúm, se új, se más. Vörös hajú vagyok – mondta. – Úgy döntöttem, hogy elfogadom.

– Természetesen a te döntésed, de senki sem fog tovább látni a hajadnál. Hogyan várod el a diákjaidtól, hogy komolyan vegyenek, ha komolytalanul nézel ki?

– Ez már nem sokáig lesz probléma. Befejezem a tanévet, de hétfőn beadtam a felmondásomat.

Az a tény, hogy Jennifer csak bámult, sötét elégedettséggel töltötte el Breent.

– Elment az eszed? Azonnal vissza kell vonnod a felmondásod. Nem fogod eldobni a tanulmányaidat, a biztonságodat, a jövődet.

– Sohasem akartam tanár lenni.

– Ó, ne légy nevetséges! És nincs időm erre az ostobaságra. Ki kell pakolnom, be kell jelentkeznem az irodában. – Az órájára nézett. – Rengeteg időd van, hogy visszamenj az iskolába, bocsánatot kérj az igazgatódtól, és rendbe hozd ezt az egészet.

– Nem.

Jennifer változékony mogyoróbarna szeme összeszűkült az indulattól.

– Tessék?

– Azt mondtam: nem, és kénytelen leszel időt szakítani rám a sűrű napirendedből, hogy beszélhessünk Mr. Ellsworthről és az Allied befektetési számlámról… meg az apámról.

Jennifer haragtól lángoló arca elsápadt.

– Hogy merészeled! Belenyúltál a személyes irataimba?

– Az én irataim, de nem, nem én voltam. És nem is ez a lényeg. Hazudtál nekem, ez a lényeg. Hazudtál.

– Nem hazudtam. Tettem a szülői kötelességemet, és azt tettem, ami a legjobb neked. Gondoskodtam a jövődről.

– Azzal, hogy a múltamat és a jelenemet hazugsággá és nyomorúságossá tetted. Az apám nekem küldte azt a pénzt. Te pedig elhitetted velem, hogy csak úgy elment, nem törődött velünk.

– Mert tényleg elment, én pedig befektettem a pénzt. Kiskorú voltál…

– Már régóta nem vagyok kiskorú.

– Sohasem mutattál semmilyen készséget vagy érdeklődést az anyagi ügyek iránt.

– Ezt nem fogadom el – tört ki a düh Breenből. – Ez baromság!

– Ne merészelj velem ilyen hangon beszélni!

– Bármilyen hangon beszélhetek. Két munkahelyen dolgoztam, hitelt vettem fel, nélkülöztem, mindezt azért, hogy szerezzek egy olyan diplomát, amit nem akartam. Hogy tanár lehessek, mert te belém sulykoltad, hogy ez minden, ami lehetek. Nem azt, hogy ez egy létfontosságú, tiszteletre méltó, hihetetlen szakma és hivatás, hanem azt, hogy aki nem tud mást, az tanítson. Hányszor hallottam ezt, anya?

– Neked nincs semmi más képességed. És jobb, ha megnyugszol.

– Már túl vagyok azon, hogy nyugodt legyek. Pár félévet szánhattam volna arra, hogy felfedezzem, hogy megpróbáljam kitalálni, mit akarok csinálni, mi akarok lenni. Megpróbálhattam volna írni.

– Ó, kérlek. Ne légy már ilyen gyerekes!

– Te döntötted el, hogy mit és hogyan tegyek. Hogyan öltözködjek, hogyan viseljem a saját hajamat, az isten szerelmére! És azt, ami számomra a szabadságot jelentette volna, bezártad egy iratszekrény fiókjába.

– Megvédtelek! Az egész életemet azzal töltöttem, hogy megvédjelek.

– Mitől? Attól, hogy éljem az életemet? Azt mondtad Mr. Ellsworthnek, hogy nem érdekel a pénz kezelése, hagytad, hogy azt higgye, képtelen vagyok bánni a pénzzel.

– Mert nem vagy rá képes, Breen. – Jennifer hátrasimította a haját, és a hangja felvette azt az bosszantó, végtelenül türelmes hangszínt. – Nézz csak magadra! Megtudod, hogy van egy kis pénzed, és az első dolgod az, hogy felmondasz. Ez mennyire felelősségteljes?

– Tudod, mit tartok felelőtlenségnek? Nap mint nap olyan munkát végezni, amit utálsz. Eltitkolni azt, aki vagy, vagy akivé lehetnél, ha megadatik a lehetőség, mert az anyád miatt nem érzed magad alkalmasnak.

– Sohasem mondtam, hogy nem vagy alkalmas. Ez nem igazságos.

– Nem, igazad van. A „megfelelő” volt a szöveg. Éppen hogy megfelelő. És tudod, talán igazad van. Talán kiderül, hogy tényleg csak ennyi vagyok. De ki fogom deríteni.

Vett egy nagy levegőt. Tisztán látta, hogy az anyját a rosszullét kerülgeti, de nem tudott megállni.

– Tudtad, mennyire aggódtam a diákhitel miatt, hogy zsonglőrködnöm kellett a fizetésemmel, pluszmunkát kellett vállalnom, hogy talpon maradjak. És titokban tartottad a pénzt, ami lehetővé tette volna, hogy fellélegezzek.

– Fontos megtanulni, hogyan kell beosztani a pénzt. – Jennifer egy székhez sétált, lehuppant rá. – Az apád álmodozó volt, és te rá ütöttél. Meg kellett tanulnod, hogyan működik a valóság. Mindent megtettem érted. Mindig.

– Hol van?

– Nem tudom. – A szemére szorította az ujjait. – Nem tudom. Úgy döntött, hogy nem jön vissza, ezt ne feledd, amikor nekem esel. Úgy döntött, hogy nem lesz az apád. Sohasem akadályoztam meg, hogy lásson. Nem tettem volna. – Ismét leengedte a kezét. – Én voltam itt. Én voltam az, aki gondoskodott arról, hogy biztos otthonod legyen, aki ápolt, amikor beteg voltál, aki segített a házi feladatodban. Anya voltam, miközben karriert építettem, hogy valóban legyen biztos otthonunk.

– Igen, mindezt megtetted, de egy dolgot kihagytál. Rengeteg időt és energiát fordítottál arra, hogy olyanná formálj, amilyennek szerinted lennem kellene, és nem hagytad, hogy az legyek, aki lenni akarok.

– Minden, amit tettem, minden azért volt, hogy biztonságban legyél, hogy stabilitást adjak neked, hogy megtanítsalak arra, hogyan élj normális, produktív életet.

– Boldogtalan, szorongó tanárnőként, aki barna hajszínezővel takarja el a vörös haját, és sok bézs színű ruhát viselt, hogy senki se vegye észre.

– Biztonságban vagy – erősködött Jennifer –, egészséges vagy. Van iskolai végzettséged és szakmád.

– Ez nem elég. Neked sem volt elég. Van karriered, nyaralsz, gyógyfürdőbe jársz.

Anyja haragja átvillant a magára erőltetett türelmen.

– Megdolgoztam érte.

– Igen, tényleg meg. – Breen egy pillanatig csak ült az anyjával szemben. – Senki sem kényszerített arra, hogy egy sikeres reklámügynökség médiaigazgatója légy. Megvolt hozzá a képességed, az elszántságod, és belevágtál. Keményen dolgoztál. Csodálom, amit az életedből csináltál, és jogod van a jutalomhoz. De nekem is jogom van ahhoz, hogy megpróbáljam ugyanezt. – Breen felállt. – Levettem a neved a számláról. Mr. Ellsworthnek holnap fel kell vennie veled a kapcsolatot, hogy megbeszéljétek, akarsz-e egy másik céget vagy egy másik számlavezetőt, aki a befektetéseidet kezeli. Az élelmiszert, amit kértél, elraktam. Meglocsoltam a növényeket, szétválogattam a leveleidet. És mint látod, az ablakok még mindig nyitva vannak. Neked kell becsuknod őket. Ez volt az utolsó alkalom, hogy a cseléded voltam.

Tétovázott, aztán úgy döntött, hogy kimondja, amit érez.

– Sajnálom, hogy felzaklattalak, de becstelenül viselkedtél, és amit tettél, az fáj nekem. Megbántottál, anya.

– Soha nem akartalak bántani.

– Talán nem. Talán igaz, de ahogy mindig mondod, ez a valóság. Mennem kell. Marcóval találkozom.

– Mit fogsz csinálni? Mit fogsz tenni, Breen?

– Nos, kezdem azzal, hogy az utolsó tanítási napot követő napon Marcóval Írországba repülünk. Megnézem, honnan származik az apám. Megpróbálom megkeresni.

– Nem fogod megtalálni. – Jennifer ismét a szemére szorította az ujjait. – Nem fogod.

– Megpróbálom. Akárhogy is, mióta elment, most először lesz egy kalandom.

– Ne csináld ezt, Breen! Szánj időt a gondolkodásra, ne csak zsigerből reagálj!

– Be kellene csuknod az ablakokat. Úgy tűnik, vihar közeledik.

Kisétált, és továbbment, elment a buszmegálló mellett, miközben a felhők egyre sűrűsödtek a feje fölött.

A fekete ruhás férfi mögötte ballagott. Fekete esernyő volt nála, mert tudta, hogy tizenhat perc múlva esni fog.

Nem számított rá, hogy a dolgok ilyen gyorsan, ilyen gördülékenyen mennek majd. Persze, még mindig volt mit tenniük, de az első lépéseken túl voltak.

Feltételezte, hogy kell majd néhány apró lökést adnia a lánynak. De úgy tűnt, elég volt az az egy. És ha a lány mégis meginogna a későbbiekben, akkor majd ő meglöki.

Egyelőre azonban élvezheti ezt a látogatást Philadelphiában, egy olyan városban, amely tele volt varázslattal. Az ételek, különösen a puha perecek ízlettek neki, bár az ír krumpliként{5} reklámozott édesség csalódást okozott. Tetszettek neki a városrészek, a kis közösségek és az építészeti stílusok keveredése. Elment egy-két városnézésre, és jót mulatott, amikor az idegenvezető a régi időkről és a történelemről beszélt.

Semmit sem tudtak a régi időkről vagy a történelem hosszú-hosszú útjáról.

De összességében a maga módján elbűvölőnek találta.

Itt alakult meg az ország első kormánya, és erre nagyon büszkék voltak. Persze a kormányban nem kis fejetlenség uralkodott, de ezek a dolgok idővel elhalványultak. Különben is, még olyan nagyon fiatalok voltak.

És makacsok, erőszakosak és túl gyakran kapzsik.

És mégis volt szív és remény. Mindkettővel sokat lehet tenni.

Úgy vélte, hogy a lányban megvan – és szüksége is lesz rá –, bár az ebben a világban töltött ideje nagy részében eltemette.

A lány egyre csak sétált… helyes. A férfi sokkal jobban szerette a sétát a buszoknál. A vonatokat viszont szerette, méghozzá nagyon. Ha azonban a lány tovább gyalogol, a végén még nagyon elázik.

Aztán megállt, és valami boltot tanulmányozott. Továbbindult, majd visszasétált. Megállt. A férfi éppen bele akart kukucskálni a gondolataiba, amikor a lány gyorsan és határozottan belépett.

A férfi is odasétált a bolthoz, megállt és szemügyre vette a táblát. Egy pillanatra elgondolkodott rajta.

Aztán jót nevetett, miközben kinyitotta az esernyőjét. Az eső – pontosan időben – dörgő zuhatagként zúdult alá. A férfi, a dolgok alakulásával elégedetten elindult, hogy valami harapnivalót keressen. Megkívánt egy hoagie szendvicset, és arra gondolt, hogy hiányozni fog neki, amikor újra hazamegy.

Két órával később, amikor Breen belépett a lakásba, Marco már várta. Nem szólt semmit, csak odasétált hozzá, átölelte, és ringatózott vele.

– Szörnyű volt.

– Tudom. Bor vagy fagylalt?

– Miért nem mindkettő?

– Igaz. Ülj le, Marco bácsi majd mindent elintéz. – A férfi végigsimított a lány haján. – Elkapott az eső.

– Egy kicsit. – Breen leült. Most, hogy hazaért, a kimerültség valósággal letaglózta. – Nem kell dolgozni menned? – kérdezte.

– Még vagy egy óráig nem – felelte Marco a konyhából. – Itt a borozgatás, a fagyizás és panaszkodás ideje. Gondolom, nem fogadta túl jól.

– Azzal a sértéssel kezdte, hogy átnézem a magánjellegű iratait, aztán amiatt szónokolt, hogy felmondtam a munkahelyemen, és ezt használta bizonyítékként arra, hogy felelőtlen vagyok, és nem tudom kezelni a pénzügyeimet. A pénzt, és azt, hogy apám küldte, azért titkolta el előlem, hogy megvédjen.

Marco Marco lévén a két pohár sütidarabos fagylaltot és a két pohár hűtött pinot grigio-t bambusztálcán hozta be, szövet koktélszalvétákkal.

– Mitől?

– Magamtól, azt hiszem, mivel ostoba és felelőtlen alak vagyok, aki képtelen saját döntéseket hozni.

Marco leült, felvette a kanalát.

– Szeretem az édesanyádat – kezdte óvatosan.

– Tudom.

– Szeretem, mert mindig jó volt hozzám. Szeretem, mert amikor felvállaltam a másságomat, ő elfogadott úgy, ahogy a családom nem tudott, és soha nem is fogadott el. Ez számított.

– Tudom.

– Szeretem, és mégis azt mondom, hogy téved, nagyon téved. Akkorát téved, hogy arra nincs mentség, és sajnálom.

– Őszintén feldúlt volt. És nem csak azért, mert rajtakaptam ezen a hazugságon… és ez átkozott hazugság, bárhogy is próbálja kimagyarázni. Majdnem olyan volt, mintha valahogy feldúlt lenne és aggódna is, hogy megpecsételtem a sorsom vagy ilyesmi.

Marco mosolygott, miközben fagylaltját ette.

– Lehet, hogy egy kicsit túlreagálod, Breen?

– Lehet, de akkor is így éreztem. Azt mondta, nem tudja, hol van az apám, és hiszek neki. Szerintem túlságosan feldúlt volt ahhoz, hogy hazudjon. Vitatkoztunk… igazából veszekedtünk az idő nagy részében. De valahogy feladta, ha érted, mire gondolok. Egyszerűen feladta.

– Elmondtad neki, hogy Írországba megyünk?

– Igen, és lényegében csak annyit mondott, hogy nem fogom megtalálni az apámat. – Breen most felvette a borát. – Egyszer sem, egyetlen egyszer sem mondta, hogy tévedett. Egyszer sem kért bocsánatot. Miért nem tudott csak annyit mondani, hogy „Ne haragudj”? – Megrázta a fejét, mielőtt Marco megszólalhatott volna. – Mert nem hiszi, hogy téved, ilyen egyszerű. Nem fog bocsánatot kérni azért, mert igaza van, ugye? Jennifer Wilcoxnak mindig igaza van.

– Ezúttal nem.

– Nem számít. – Ismét enni kezdte a fagylaltot. – Elmondtam, amit el kellett mondanom, és teszem, amit tennem kell. Amit tenni akarok. Nem kell bizonyítanom neki. – Elkapta a férfi pillantását, és felsóhajtott. – Oké, egy részem szeretné, de leginkább magamnak akarok bizonyítani. Ez az első. Ó! – lengette meg Breen a kanalát. – Kifogásolta a hajamat, és miközben sétáltam, rájöttem, hogy a hajamat az apámtól örököltem. Élénkvörös és göndör. Szóval lehet, hogy túlságosan rá emlékezteti, de tudod mit?

– Mit?

– Ez az én átkozott hajam, és olyannak kellene szeretnie, amilyen vagyok. Szóval túl kellene tennie magát rajta, a fenébe is!

– Erről van szó. – A férfi gyors vigyora aggódóvá változott, ahogy megragadta a lány kezét. – Mit csináltál? Megsérültél.

– Ó, hát, nem egészen. – Sietve újra felvette a borát, miközben Marco felhajtotta az ingujját, hogy megvizsgálja a csuklóján lévő kötést.