Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-089-4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Márki István, 2022

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Évának

Éles villanás támadt a szobor lábánál, és irtózatos dörrenés rázta meg a teret. Úgy éreztem, mintha beszakadna a dobhártyám, egy pillanatra az eszméletemet is elveszíthettem. Aztán megcsapott a légnyomás, egy test vágódott az oldalamnak, és ledöntött a földre. Miközben a környező épületekről visszhangzott a robaj, és üvegcsörömpölés hallatszott, egy súlyos tárgy röpült el a fejünk fölött. Ordítások, nyöszörgések és sírások jutottak el a fülemig. Füst takart be mindent, fullasztó füst, köhögnöm kellett. Fájdalom nyilallt a fejembe. Valami meleg folyt le a homlokomon; megtapogattam, ragacsos volt. Sebet nem éreztem magamon, így meglehet, nem is az én vérem.

– Jól vagy? – ordítottam, mert nem észleltem magam körül Laurát. Néhány végtelen és ijesztő másodpercig átjárt az üresség, fogalmam sem volt, mi lehet vele.

Aztán éreztem, ahogy megérinti, majd megfogja a kezem, és erőtlenül megszorítja. Karnyújtásnyira feküdt, kalap nélkül, az arcát félig beborító, kibomlott hajjal – de életben. Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt, ami újabb fuldokló rohamot váltott ki belőlem. Tompán fogtam fel magam körül az értelmetlen pusztítást és az elszabadult káoszt. Mintha egy rég látott háborús film elevenedett volna meg. Amikor lassan felemeltem a fejem, vérbe borult, itt-ott mozdulatlan emberek tucatjait észleltem magam körül. És mindenütt kisebb-nagyobb márványdarabokat. Ezek az Ottó-szobor részei voltak, mely most torzan, nagyobb részétől megfosztva állt a kísérteties tér közepén. Két lábszár maradt csupán a talapzaton. A fej pár méterre hevert tőlem, kissé oldalára fordulva, a kőszemek mintha egyenesen rám meredtek volna.

Óvatosan megmozgattam a tagjaimat, úgy tűnt, nem tört el semmim. Hasra fordultam, és közelebb csúsztam Laurához. Menyasszonyom körém fonta a karját, arcomon éreztem a leheletét, láttam a szeméből folyó könnyeket.

Ekkor történt...

Hullámzani kezdett a tér. Nem úgy, mint földrengéskor; nem a mélységből elindulva és a felszínnel érintkező tárgyakkal bezárulva, hanem minden mozgásba lendült, az egész világ. Akár egy vászonra festett kép, amit valaki lengetni kezd. Csak mindez három dimenzióban, amit az ember akkor észlel, amikor a víz alatt kinyitja a szemét. De nem éreztem rázkódást, nem keletkeztek fizikai károk, mintha körülöttem minden, így én magam is része lettem volna a jelenségnek.

A hullámzás egyre gyorsult, és már erős fényfelvillanások is kísérték. Beleszédültem, le kellett hunynom a szemem, de ez sem segített. Aztán váratlanul minden megnyugodott. Amikor felnéztem, úgy tapasztaltam, a környezetem teljesen megváltozott. Az áldozatoknak nyoma veszett, ahogy a plakátok is eltűntek oszlopostól, és a Zeppelin is az égről. Sűrű sorokban furcsa, ismeretlen gyártmányú járművek haladtak az úton, ami a lovasrendőrök hiányában megnyílt számukra. Szemben, az út túloldalán különös, üveges falú épületek tűntek fel. Az emberek is mások voltak: máshogy öltözködtek, máshogy viselkedtek, többségük egyáltalán nem adta meg a tiszteletet az ünnepnek. Mintha a levegőben is új illatok terjengtek volna.

A szobortorzó is köddé vált, és egy furcsa valami állt a helyén. Ék alakban összefutó vasoszlopok sokasága, melyek az ék csúcsa felé növekedtek, többembernyi magasságig, miközben egyre fényesedtek, a rozsdától az ezüstig. A kreálmány két oldalán pedig, az Aréna úttal párhuzamosan, egy zöld növényzettel és fákkal beültetett szakaszon, ívesen emelkedett az úttest szintje – szinte a szemben levő házak tetejéig. Úgy találtam, mintha egy gigantikus teknő aljában lennék.

Szólni akartam Laurához, de nem jött ki hang a torkomon. Lemerevedtem, mozdulni sem bírtam. Aztán újra jelentkezett a hullámzás, a villanó fény, és minden idegen dolog – mintha szél fújta volna tova – szertefoszlott, hogy visszatérjen a megszokott kép. Már amennyire megszokottnak lehetett nevezni a sebesülten vagy mozdulatlanul fekvő, vértől iszamós embereket, a felrobbantott szobrot, az épületek kitört ablakait, a felettünk gomolygó füstöt.

Talán fél percig tartott a tünemény. Bár tarthatott bármeddig, nem éreztem, hogy működne az időérzékem. Mi volt ez? – kérdeztem magamban, ahogy lassan visszanyertem az uralmat a testem felett. A fejem még mindig lüktetett, így arra jutottam, talán a légnyomás okozta, vagy a sokk, esetleg agyrázkódás. Vagy a három együtt. Pedig olyan valóságosnak tűnt minden... De nem maradt időm mindezen töprengeni.

Erősödő szirénázás hallatszott, majd hamarosan rendőrök, kommandósok, mentősök és tűzoltók lepték el a teret.

LEVÉL A MÚLTBÓL

Néhány órával korábban...

1.

Úgy tűnt, az év tökéletesen alakul számomra. Tavasszal eljegyeztük egymást Laurával, a napokban pedig megérkezett a hivatalos értesítés, hogy mindkettőnket felvettek a berlini Wernher von Braun Egyetemre. És ekkor jött a távirat nagyapám haláláról...

Közel állt hozzám az öreg, mindig jól megértettük egymást. Úgy tartják, a soron következő második generáció ismétli az eredetit, nem pedig az első, ami az esetünkben vitathatatlan megerősítést nyert. Bár nagyapám a székesfővárostól távolabb, egy jellegtelen kisvárosban élt a szerb autonóm terület határán, minden évben meglátogattam karácsony előtt, ráadásként havi rendszerességgel beszéltünk telefonon. Legutóbb arra is ígéretet tett, hogy bevezetteti a Netzwerket, napjaink egyre inkább tért hódító technikai vívmányát. Hiába, őt sosem hagyta érintetlenül a fejlődés, még élete alkonyán sem.

Váratlanul ért a halálhíre. Nem tudtam, hogy beteg, mint ahogy senki más a családban. Amikor legutóbb, úgy három hete felhívtam, akkor sem érződött, hogy bármi baj lenne, igaz, rövidre zárta a beszélgetést, fáradtságra hivatkozva. De búcsúzóul is arra kért, hogy menjek el újra hozzá. Egyedül élt, már vagy másfél évtizede, mióta meghalt a felesége. Zsóka mama, aki több mint négy évtizeden keresztül volt hűséges társa, és akinek gyermekkorom legízletesebb fánkjait köszönhettem.

Nagyapám magának való ember volt, aki nemigen engedett közel magához senkit, még ha sokan ismerték, és igénybe vették is a segítségét. Furcsának, bogarasnak tartotta, aki csak kapcsolatba került vele, beleértve a rokonságot is. A megítélésben persze közrejátszott, hogy valójában nem ismerték. Én valamiért kivételnek számítottam ez alól – talán mert nemcsak egyszerűen az unokája voltam, hanem a legelső unokája.

Igaz, a múltját számomra is fehér foltok tarkították. Valamikor az 1950-es évek közepén került ebbe a városba, de hogy előtte hol élt, és mit csinált, sejtelme sem volt senkinek. Műszaki ember lévén értett a fizikához, a mechanikához, és kivételes érzékkel bírt az elromlott háztartási gépek javítása terén. Erre alapozta magánvállalkozását is, és a hírek szerint sok munkája akadt. Emellett tudtam, mennyire érdekli a történelem: kisebb könyvtárat halmozott fel otthonában a múltunkkal foglalkozó kiadványokkal. Ez a város hozta össze a nagyanyámmal, később itt született meg apám, három további testvérével egyetemben.

Utolsó útjára is itt kísérték. Több százan eljöttek, ebből is látszott, nagyapám mennyire megbecsült személynek számított a lakhelyén. A helyi plébános hosszan méltatta az érdemeit és töretlen hitét, majd a szertartás végén a rokonság beült egy vendéglőbe. Ha már összejöttek, és nem maradt fenn végrendelet, dönteniük kellett, mihez kezdjenek a szerény vagyonnal. Én nem kívántam részt venni az osztozkodásban. Tervemnek megfelelően elkértem apámtól a nagyszülői ház kulcsait, aztán Laurával autóba ültünk. El akartam búcsúzni a helytől is, amihez annyi kedves emlék fűzött.

Amikor Volkswagenünk megállt a ház előtt, hatalmas árnyék vetült fölénk. Laura kiszállt, és magasba emelte a fejét. Miközben lezártam a kocsit, én is követtem a tekintetét. Futballpálya méretű, ezüstszínű szivar úszott el fölöttünk. Rabul ejtett a látvány, mint mindenkit, immár több mint egy évszázada.

– Az új, félmerev konstrukció – jegyeztem meg, önkéntelenül is visszafojtott hangon.

– Honnan tudod, Péter? – kérdezte Laura.

– Olvastam róla. Pár hete állították utasforgalomba ezeket a Zeppelineket, egyfajta luxusjáratként.

– Szerinted merre tarthat? Bécsbe?

– Méghozzá Belgrádból, az irány alapján.

– Már most kipróbálnám.

– Nemsokára utazhatunk rajta. Ha nem is ezen, egy hasonlón...

Másodpercekig csendben követtük az égi hajó útját.

– Fenséges alkotás – suttogta végül Laura.

– Az, fenséges.

A menyasszonyom rám mosolygott, majd könnyedén, mintha csak véletlenül tenné, megérintette a karomat. Annyira jellemző volt rá a mozdulat… Magamhoz akartam húzni, hogy átöleljem, amikor érces hang dörrent ránk a hátunk mögül:

– Lennének szívesek igazolni magukat?

Egy csendőr állt a járda szélén, az utcában járőrözhetett. Az ilyen kisvárosokban megszokott volt a jelenlétük, így nem kérdeztem semmit, csak kötelességtudóan átnyújtottam a személyi adataimat tartalmazó mágneskártyát. Laura is hasonlóképpen cselekedett. A csendőr előhúzta a műszerét, leolvasta az adatokat, végül megkérdezte, mit keresünk itt. A választ hallva megjegyezte, hogy ismerte nagyapámat, aztán részvétét kifejezve visszaadta a kártyákat, és elköszönt.

Távozása után előhalásztam a kabátomból a kulcsokat. Kinyitottam a kaput, majd a keskeny előkerten átsétálva a bejárati ajtót. Beléptünk az ismerős falak közé. Eszembe jutott, hogy tavaly év végén már ketten jöttünk, akkor mutattam be az öregnek Laurát.

Kissé dohos szag fogadott bennünket. Elhúztuk a függönyöket, és kitártuk a nappali ablakait, hogy beengedjük a friss levegőt. Ezután néztem csak körül. A könyvespolcok, a székek és a dohányzóasztal éppen úgy helyezkedtek el, mint valamennyi ittlétem alkalmával. A sarokban ott állt a legújabb katódsugárcsöves képhírmondó. Az asztalon felbontatlan levél hevert, közelebb lépve láttam, hogy a Netzwerktől érkezett. Hát tényleg bele akartál vágni, állapítottam meg mosolyogva, aztán továbbvándorolt a tekintetem. Az utcára nyíló ablakok közti teret egy kétajtós, kopott szekrény foglalta el. Tudtam, mi rejlik benne. Számomra mindig izgalmas kincset jelentő személyes tárgyak, kopott ruhák, szerszámok és megannyi apró, régi holmi. Gyermekként sokszor túrtam fel a polcai tartalmát, amit nagyapám rendszerint megértően, sőt biztatóan figyelt.

Fel sem fogtam, mikor kerültem a szekrényhez, és a kezem mozdulata sem rémlik, egyszer csak nyitva álltak előttem az ajtószárnyak. És valósággá vált minden az emlékeimből. Lehajoltam, megtapogattam az ereklyéket, megigazgattam őket, vigyázva letöröltem a rájuk rakódott port. Ekkor egy arasznál alig nagyobb átmérőjű dobozt pillantottam meg a kacatok tetején, ami nem tűnt ismerősnek. Ahogy megérintettem, az ujjaim bádogot tapintottak. Kézbe fogtam a tárgyat, és meglepően könnyűnek találtam. Aztán hirtelen megborzongtam: a nevemet ragasztották a tetejére.

Laurára pillantottam. A menyasszonyom mellém lépett, felvonta a szemöldökét, majd intett, hogy nyissam ki a dobozt. Azt is észrevehette, mennyire zavarban vagyok, mert lágyan végigsimított az arcomon, és a szemközti konyhába vonult, hogy magamra hagyjon. Mindig ennyire belém látott – sokszor jobban, mint én magam.

Szinte félve emeltem fel a fedelet, sejtelmem sem volt, mi rejtőzik alatta. De nem várt semmi különleges. Egy levél pihent a doboz mélyén, melynek borítékján, nagyapám kacskaringós betűivel írva, ismét az én nevem díszelgett. Kiemeltem, majd a dobozt visszahelyeztem a kacatok tetejére. Odamentem a legközelebbi székhez, leültem, és vigyázva nekiálltam felbontani a borítékot. Nem szerettem volna, ha megsérül a tartalma. Valamiféle üzenet lehet, gondoltam, mert nagyapám tudta, hogy ide fogok jönni. Hiszen az utolsó beszélgetésünk során erre kért, döbbentem rá. Így azt is tudta, hogy kinyitom a szekrényt. Összeszorult a torkom, nagyot nyeltem.

A nyitott borítékot az asztalra tettem, aztán széthajtottam a levelet. Hosszú volt, több lapot is megtöltött. Olvasni kezdtem.

Kedves unokám!

Ha olvasod ezeket a sorokat, én már eltávoztam ebből a világból. Ilyen a dolgok rendje, egyszer el kell érkeznie a búcsú percének is. Mindent úgy készítettem elő, hogy megtalálhasd a levelem, és megismerj egy történetet, ami valamilyen módon a te sorsodra is befolyással bírt… de talán minden ma élő ember sorsára.

Egy fiatalemberrel kezdődik, a 19. és 20. század fordulóján, itt, a Magyar Királyságban. Pontosabban, akkor még Osztrák–Magyar Monarchiának hívták, ami egy különös jogállású és még különösebb hangulatú európai birodalom volt a kontinens keleti felében. Bár a politikai rendszer stabilnak tűnt, a térség gazdasági helyzete ez idő tájt nem volt rózsásnak mondható, ami különösen a mezőgazdaságból élőket sújtotta. Ezért sokan úgy döntöttek, hogy egy jobb élet reményében kivándorolnak Amerikába.

Így tett ez a fiatalember is.

Elgondolkodva néztem fel. Vajon kiről szólnak e sorok? Nagyapám nyolcvankettő volt a halálakor, tehát a múlt század harmincas éveiben kellett megszületnie. Ez a fiatalember talán az ő apja, vagy még inkább a nagyapja lehet? Az én ükapám? Növekvő kíváncsisággal folytattam az olvasást.

Fiuméből indult a zsúfolásig tömött hajó, ami a kéthetes út végén New Yorkban kötött ki. De a fiatalembernek nem ez volt a célállomása. Nyomban megváltotta vonatjegyét tovább, nyugat felé, hogy végül Colorado Springsbe érkezzen. A zsebében egy ajánlólevél rejtőzött, aminek Nikola Tesla volt a címzettje, a híres tudós. Neked persze már semmit sem jelenthet a név...

Ölembe raktam a levelet, és körülnéztem. Laura a konyhában tett-vett, az illatokból ítélve kávét főzött. A törődése, és a tudat, hogy összekötjük az életünket, még egy ilyen szomorú napon is derűt lopott a szívembe. Menyasszonyom gyakorlott mozdulatokkal szedte ki az apró poharakat a kredencből, kiskanalakat keresett hozzájuk, majd felnyitotta a cukortartót. Sötétszürke kosztümöt viselt, az általános konzervatív stílusnak megfelelő szabás szerint. Mindig ilyet hordott, a temetésre csupán a ruha árnyalata vált egy fokkal sötétebbé. Eddigi két diplomájának egyikét tudománytörténetből szerezte, így ha valaki, hát ő segíthetett a kérdés megválaszolásában.

– Ki az a Nikola Tesla? – szóltam át hangosan.

– Hogy kicsoda? – kérdezett vissza.

– Nikola Tesla. Valami tudós lehetett, Amerikában.

– A Protektorátus alatt?

– Előtte. Ismerős a név?

– Életemben nem hallottam róla.

Megvontam a vállam, aztán a levélért nyúltam.

1900-at írtunk, amikor a fiatalember megérkezett a kisvárosba, és bekopogott a tudós laboratóriumába. Nyugtalan időszaka volt ez a világtörténelemnek. Felgyorsult ipari fejlődés, forrongó tűzfészkek a világ számos pontján, a gyarmatosítás totális kiterjedése, és mindezek következményeként a levegőben lógott, hogy hamarosan véget érnek a boldog békeidők, és kezdetét veszi valami, eddig soha nem tapasztalt borzalom.

A szerb gyökerű Tesla szintén a Monarchia szülötte volt, aki másfél évtizeddel korábban kelt át az óceánon. Magyarul is kitűnően beszélt, mindamellett nehéz természetű ember hírében állt. Ettől függetlenül, talán az ajánlólevél hatására, szívélyesen fogadta a fiatalembert, és segédasszisztensi állást ajánlott neki.

A fiatalember nem volt járatlan a műszaki tudományokban, hiszen folytatott ez irányú tanulmányokat Budapesten és Grazban is, csak a családi kötelezettségek terelték más irányba a sorsát. A többséggel ellentétben őt nem is annyira szegénység, mint inkább a vállalkozó hajlam vezette a tengerentúlra. Tesla így hamar megtapasztalta, hogy a jövevény fogékony arra, ami a laboratóriumban történik, és közvetlen asszisztensévé léptette elő.

A tudós a mágneses mezőkkel kísérletezett, amihez elképesztő energiákat használt fel. A laboratórium, akár egy földöntúli világ, szüntelen villámcsapások kisüléseiben fürdött, és a falai határolta teret mély, búgó hang töltötte be, mint a tengerjáró hajók ködkürtje. Hogy mi volt mindezek célja? A fiatalember sem bírta mindenben követni munkaadója szárnyaló gondolatait, de Tesla többször utalt rá, hogy az idő és a tér átjárhatóságát akarja megvalósítani. Mert szerinte ezek valamilyen módon összetartoznak.

Tesla furcsa szokásokkal megáldott különc volt, ugyanakkor a munkája megszállottja, és mindentől függetlenül vitathatatlan zseni. Alig volt szüksége alvásra, az így nyert idejét is arra fordította, hogy újabb és újabb elképesztő elméleteken vagy forradalmi találmányokon törje a fejét. A fiatalember pedig mindenben segítette.

Hónapok teltek el a kísérteties falak között, aztán egyik este Tesla hazaküldte a többi segédet, és megkérte a fiatalembert, hogy üljön be a terem közepére rögzített fémszékbe. Azt mondta, egy végső kísérletet akar elvégezni, ami beteljesítené addigi erőfeszítéseit. A fiatalember elhelyezkedett, a tudós pedig növekvő izgalommal sürgölődött a falak mellett sorakozó műszerek között, türelmetlenül igazgatva, csavargatva, nyomogatva a kapcsolókat és a gombokat. Végül Tesla meghúzott egy kart, mire éteri szag járta be a laboratóriumot, és a villámok intenzitása megsokszorozódott a szék körül. A fiatalembernek be kellett hunynia a szemét a vibráló erős fényben, miközben szinte megsüketült. Aztán egy óriási csattanás kíséretében mindent elöntött a ragyogás.

A fiatalember elveszítette az eszméletét.

Amikor magához tért, hullámzó fű csiklandozta az arcát. Eltűnt a szék, a műszerek, és maga Tesla is. De a laboratórium falait sem látta maga körül. A puszta talajon feküdt, a szabad ég alatt, egy dombtetőn. Feltápászkodott, megtapogatta a tagjait, és megállapította, hogy azok épek, csak a ruhája pörkölődött meg, mintha tüzet fogott volna. Ugyanakkor hányinger kínozta, és iszonyatosan hasogatott a feje.

Megpróbálta kideríteni, hol lehet, így véletlenszerűen elindult lefelé az egyik irányba. Hamarosan házak közé ért. Befordult egy forgalmas utcára, és rájött, hogy változatlanul Colorado Springsben tartózkodik, de nemcsak a laboratóriumnak veszett nyoma, hanem a város is alaposan átalakult. Akadtak ugyan ismerős épületek, de sokkal több dolog az újdonság erejével hatott rá. Nemcsak a házak, az irodák, a terek, hanem a járművek, a munkagépek, az emberek öltözékei, egyszóval minden. És amit a legfurcsábbnak talált: számos helyen német feliratokat fedezett fel a boltok, intézmények falain, és német beszédet hallott, ami korábban egyáltalán nem volt jellemző.

Megszólított egy járókelőt, magyarázatot remélve tőle. A szegényes öltözetű ember furcsán tekintett rá, és még furcsábbakat válaszolt. Amikor Tesláról kérdezte, azt a feleletet kapta, hogy soha nem hallott a tudósról. Aztán a fiatalember egy újságosbódé mellé ért. Felkapott egy színes kiadványt, a címlapjára pillantott, és ekkor rádöbbent, hogy 1955-öt írnak, vagyis több mint fél évszázadot ugrott előre az időben. És most már bizonyára rájöttél, kiről írtam eddig.

– Nagyapa – suttogtam magam elé. – Hát persze.

Akármilyen őrültségnek tűnt, amit eddig olvastam, szilárd belső logika tartotta össze, és a levél minden sorát áthatotta az írója meggyőződése. Akit egész életemben józan és szavahihető embernek ismertem, még ha érthető okból elfogult is voltam iránta.

De hát akkor is...

A kísérlet tehát a jövőbe repített. Aztán, ahogy egyre több benyomást szereztem új világomról, rá kellett ébrednem, hogy a helyzet ennél jóval összetettebb. Tesla gépezete nem pusztán az időfolyam későbbi szakaszára juttatott, hanem – az indulásom pillanatából kiindulva, mint a tóba vetett kavics – minden irányba kiterjedő hullámokat eredményezett. Ezzel nemcsak a jövőjét, de a múltját is összekuszálta a századforduló hajnalának. És minél közelebb kerülünk a kísérlet helyéhez, illetve idejéhez, annál intenzívebb lett a behatás. Egykori munkaadóm tehát jól gondolta: a tér és az idő szorosan összefüggött. Ez a felismerés viszont újabb problémát generált. A megváltozott múltból értelemszerűen egy új idővonal indult ki, nem az, mint az eredetiből. Így nem abba a világtörténésbe értem, amiben indulásomkor tartózkodtam. Remélem, érted. És azt is, hogy ez miért zaklatott fel. Igen, mintha végérvényesen elszakítottak volna tőlem valamit. Az addigi életem nyomtalanul eltűnt, hiszen egy másik valóságba kerültem. Ezért nem tudta senki, ki az a Tesla, és ezért nem maradt nyoma a laboratóriumának. A hullámokat kiváltó esemény az embert és az épületet is kitörölte az új világszövetből, és nemcsak fizikai értelemben, hanem az emlékezet szintjén is.

De más vonatkozásokban is bekövetkeztek torzulások a múltban. Ezek önmagukban is hatottak a jövőre, de ahogy az egyes elemek összeadódtak, egy számomra sokkal idegenebb világot hoztak létre, mint ami a kísérlet nélkül jött volna el. Amikor ezt megértettem, mint egy megszállott, módszeresen kutatni kezdtem a változásokat. Persze kizárólag az emlékeimre hagyatkozhattam, hiszen semmi más nem tudósított a korábbi valóságról. Idővel fel is fedeztem jó pár ilyen pontot, azt is tudván, hogy korlátozott ismereteim miatt még több maradhatott rejtve előttem. De ennyi is sok mindenről árulkodott. Én pedig megpróbáltam belőlük rekonstruálni, hová vezetett volna, ha nem valósul meg a kísérlet. Tudnom kellett, milyen életet veszítettem el.

Hogy érthető legyek, mondok egy példát. Két évvel az Egyesült Államokba érkezésem előtt zajlott a karibi térségben a spanyol–amerikai háború. Ez csak látszólag volt helyi konfliktus, valójában jóval többről döntött. Tesla kísérletét megelőzően a háborút az amerikaiak nyerték, ami jelentős lépésnek bizonyult ahhoz, hogy a feltörekvő ország valóra válthassa nagyhatalmi álmait. A most ismert valóság szerint viszont Spanyolország került ki nyertesként az összecsapásból. Az Egyesült Államok így nem kapta meg Kubát, Puerto Ricót, a Fülöp-szigeteket, Nicaraguát és Guatemalát, és nem szerzett fennhatóságot a Panama-csatorna fölött. Az ország nem vált politikai tényezővé, az amerikai imperializmus ezáltal rövid úton hamvába holt.

Miért is vált volna azzá? – kérdeztem magamtól. Hiszen nyilvánvaló, hogy az Egyesült Államok soha nem rendelkezett akkora katonai és gazdasági potenciállal, mint amilyet szeretett volna. Még akkor sem, ha akadtak naiv álmodozói, mint az az elnök, aki aztán lemondani kényszerült a későbbi korrupciós botrányban, az a… hogyishívják? Igen, Theodore Roosevelt.

Várjunk csak! – tiltakozott nyomban a másik énem. Mi történik, ha változtatok a nézőpontomon? Ha kicsit szabadjára engedem a fantáziámat. Vagy nem tudom másként megközelíteni a dolgokat, mint ahogy belém nevelték? Képtelen vagyok megszabadulni a beidegződésektől? De hogyan fogom akkor megérteni a nagyapámat? Megérthetem-e egyáltalán?

Lehunytam a szemem, aztán újra kinyitottam. Kissé megszédültem.

A Nagy Háború persze így is bekövetkezett, ahogy a változásoktól érintetlen eredeti világomat is minden bizonnyal elérte. Hogy elkerülhessük, a múlt túlságosan sok pontjának kellett volna eltérően alakulnia. De az Egyesült Államok nem vált a háború résztvevőjévé, mert sem ereje, sem politikai akarata nem volt hozzá. Most legalábbis így ismerjük a történelmet, de a Teslát magában foglaló világban másként alakulhattak a dolgok. Abban, feltételezésem szerint, az amerikaiak idővel be kellett hogy lépjenek az Antant oldalán. Én még láttam, az akkori elnök, McKinley mennyire nem nézte jó szemmel a német fegyverkezést segítő flottatörvényeket. És láttam, mennyire világformáló erővé akart válni az országot irányító elit, csak a megfelelő alkalomra várva…

De vegyünk egy másik példát. Olaszország, ugyebár, a Központi Hatalmak oldalán, illetve a Hármas Szövetség tagjaként sodródott bele a háborúba, végleg eldöntve a nyugati front erőviszonyait. Ebben meghatározó szerepe volt I. Umberto király kiállásának a szövetségi politika mellett. Az eredeti valóságomban viszont teljesen más forgatókönyv körvonalazódott. Csupán hetekkel a kísérlet előtt a királyt meggyilkolták, és az utóda azonnal nyitott az Egyesült Királyság – mert akkor még így hívták –, Franciaország és az Orosz Birodalom felé. Az olasz nép, a benne munkálkodó heves osztrákellenesség folytán, kitörő örömmel fogadta az irányváltást. Nem kell nagy jóstehetség ahhoz, hogy mindez idővel hova vezetett volna...

Talán ennyi is elég. Elhiszed, hogy ha az Egyesült Államok és Olaszország sorsa másként alakul, a Nagy Háború sem úgy végződik, mint ahogy tanultuk? Egy kieső szövetséges és egy erős új ellenség minden bizonnyal megpecsételte volna a Központi Hatalmak sorsát. Mások lettek volna a győztesek, és mások a vesztesek, így a világpolitika kereke is teljesen más irányba fordult volna a békekötést követően. És mivel a változások további országokat is érintettek, még jelentősebb eltéréssel számolhatunk abban a világban.

Persze tisztában vagyok vele, hogy mindez csupán feltételezések sora, és semmivel nem bizonyíthatom az állításaimat. Ennek ellenére már a lehetőségek puszta elképzelése is rengeteget jelent számomra. Mintha sikerült volna egy halvány képet megpillantanom az elveszett életemből. És talán annak is csak az árnyékát. De most biztosan arra vagy kíváncsi, visszavágyom-e oda? Hogy szerintem jobb vagy rosszabb lett-e az új világ annál, mint a régi lehetett volna? Nos… számtalanszor feltettem magamnak a kérdést, és istenemre, nem tudok rá felelni.

A változások ugyanakkor azt is jelentették, hogy okafogyottá vált az amerikai jelenlétem. Ez már messze nem a lehetőségek hazája volt. Az új világrendben megfordult a kivándorlás iránya, így a jövő immár Európa közepét jelentette. Colorado Springsben elhelyezkedtem egy német cégnél, ahol jól jött a német nyelvtudásom, és addig maradtam, míg annyit kerestem, hogy hazatérhessek. 1956 őszén léptem újra magyar területre. Itthon is egy merőben új környezet várt, de mondhatom, ezt könnyebben meg lehetett szokni. A győztes háború a gazdaságot hamar fellendítette, és az új piacok is sokat hoztak a konyhára. A Monarchia virágzott, a Német Birodalomtól való függést alig lehetett érzékelni. Igaz, az utóbbi viszonyítás kérdése, de hidd el, sok mindent megtapasztaltam az életem során.

Tehát visszatértem szüleim földjére. Hamar találtam munkát, és tagja lettem a helyi közösségnek, még ha egy részem mindig is kívülálló maradt. A világom utáni kutatást pedig eközben sem hagytam abba. Idővel megházasodtam, a történet többi részét pedig már te is ismered.

Hogy miért hallgattam a leírtakról mindenki előtt? Egyrészt aligha hitt volna nekem bárki is. Másrészt senkit nem akartam terhelni a baljós érzéseimmel, a nosztalgiámmal a megfoghatatlan iránt. Amelyek valójában nem is baljósak, arról meg végképp nincs szó, hogy keveselltem volna az életet, ami adatott nekem. Az én Zsókám persze tudott a titkomról, ám ő sem beszélt róla senkinek, nem is engedtem neki. De ő már nincs köztünk, így te maradtál az egyetlen, aki megérthetsz, és elgondolkozhatsz azon, amiket most megtudtál. És akkor talán mégsem kerül velem együtt a sírba az elveszett világ. Az én világom.

Ég veled, unokám!

Kicsúszott az ujjaim közül a levél; némán meredtem magam elé. Ha eddig tiltakoztam is a feltételezés ellen, és védtem a vele kapcsolatos emlékek tisztaságát, immár el kellett fogadnom: a nagyapám egy álomvilágban élte az életét. Mert amit leírt, és amit el akart hitetni, az egész egyszerűen nem lehetett igaz. Bárhogy is szerettem volna, nem tudtam meggyőzni magam az ellenkezőjéről.

Laura rögtön észrevette, hogy végeztem, persze hogy észrevette. Visszatért a nappaliba, az asztalra tette a gőzölgő poharakat, és rám nézett. Sok mindent megérthetett a tekintetemből. Felvonta a szemöldökét, mire hezitálás nélkül átadtam neki a levelet. Leült mellém, és figyelmesen olvasni kezdte.

– Nem hiszed el – vonta le a következtetést, amikor befejezte.

– Talán… talán csak próbára akart tenni az öreg.

– Játszott veled?

– Lehetséges. És a szomorúbb kilátásokat nem is említem.

– Miért tett volna ilyet?

– Fogalmam sincs. De ez akkor is agyrém. Igen, agyrém.

– Egy gondolatkísérletet sem ér meg?

Megdörzsöltem a szemem, nem tudtam mit felelni erre. Egyfolytában zakatoltak a fogaskerekek az agyamban. Akármennyire is valószínűtlennek tartottam a levélben írtakat, felkavartak bennem valamit.

– Szóval? – kérdezte a menyasszonyom. – Mi lett volna, ha…?

– Tényleg ezt akarod?

– Kíváncsi lettem.

Kényszeredetten vontam vállat.

– Mi lett volna, ha nem történnek meg a levél szerinti változások? Ha úgy alakul a történelem, ahogy nagyapám vizionálta?

– Igen, ezt próbálom kiszedni belőled.

– Gondolom, most nem is élnénk.

– De ha mégis léteznénk valahogy… Mi is Amerikában keresnénk munkát?

Laura szavaiban megmagyarázhatatlan szorongás bujkált, nekem pedig eszembe jutott, amikor fél évig a tengerentúlon töltöttem a szakmai gyakorlatom, egy osztrák cég kereskedelmi lerakatánál. Finoman szólva sem voltam elragadtatva az ottani körülményektől, a közbiztonság hiányától, az elmaradott szolgáltatásoktól, így nem szerettem meg az országot. Szerencsére negyedszázada az Egyesült Államok második hivatalos nyelvének bevezették a németet, így legalább kommunikációs problémáim nem adódtak a helyiekkel.

– Lehet, de a hideg kirázna tőle – feleltem, aztán újra a levélre pillantottam. – Tudod, nem hagy nyugodni az öreg…

– Milyen tekintetben?

– Ha visszaemlékszem rá... tényleg olyan volt, ahogy a levelében írta. Mint aki nincs minden tekintetben velünk. Csakis ez okozhatta a képzeteit.

– A jelek szerint téveszmék kínozták, ami a paranoid skizofrénia egyik tünete. Sajnálom, Péter. – Laura együttérzőn nézett rám, de tudomásul kellett vennem az ítéletét, hiszen pszichiátriából kapta a másik diplomáját. – Azt hiszem, ideje indulnunk.

Bólintottam. Miután megittuk a kávét, a zakóm zsebébe csúsztattam a levelet. Kijöttünk a házból, odaintettem a túloldalon sétáló csendőrnek, aztán beszálltunk az autóba. Nem akartam megzavarni a rokonságot a vagyonfelosztásban, így csak egy kitérőt tettünk a vendéglő felé, hogy beadhassam apámnak a kulcsokat. Hamarosan a német precizitással épült gyorsforgalmi autópályán robogtunk a székesfőváros felé.

2.

Különös feszültség telepedett ránk az úton, alig szóltunk egymáshoz. A levél a szívem fölött mintha egyfolytában égetett volna. Laura összehúzta magát az ülésen, és időről időre lehunyta a szemét, mint aki alszik mellettem. De a szabálytalan lélegzetvétele elárulta, hogy ébren van.

Órákkal később beértünk Budapestre. A külső kerületeken áthaladva egyre nagyobb lett a forgalom, a központban pedig már igazi tumultus fogadott bennünket, köszönhetően az e napon tartandó évfordulós megemlékezéseknek. A Gellért-hegy tetején emelt Nemzeti Pantheon is rendkívüli ünnepi díszeket kapott a jeles alkalomra. A megszokottnál jóval több rendőr felügyelte a rendet, a fontosabb csomópontokban fegyveres katonák tűntek fel. A múlt havi robbantásos merénylet óta senki sem csodálkozhatott a biztonsági intézkedéseken. Az Andrássy útra fordulva már mindenhonnan György király és Eilika királyné arcképe tűnt a szemünkbe.

– Nem megy ki a fejemből – szólalt meg hirtelen Laura, és kiegyenesedett.

– Micsoda? – kérdeztem.

– Amit nagyapád írt.

– A soha meg nem született világ? – Jobb kezemmel elengedtem a sebességváltót, és végigsimítottam a combján. – Van értelme ezen rágódni?

– Csak a gondolatkísérlet szintjén.

– Ezt mintha már hallottam volna...

– Persze, de... el tudod képzelni azt a valóságot? Az országot egy vesztes háború után? Teljesen más körülmények között élnénk, mint most.

Tudtam, menyasszonyom mennyire kritikusan szemléli a jelenlegi helyzetet, nemegyszer vitatkoztunk róla korábban. Akadt valami kihívás a felvetésében, amit nem hagyhattam válasz nélkül, így összeszedtem a gondolataimat.

– Nos… először is jelentős jóvátételt kellene fizetni a győzteseknek – kezdtem sorolni, ahogy eszembe jutottak a dolgok. – Ezt követné az ország kirablása és a gazdaság leépülése, miközben a növekvő elégedetlenség, karöltve a legitim vezetés hiányával, politikai káoszt eredményezne. A folyamatot a bábkormányok szisztematikus rombolása tetőzné be. És ne felejtsük el, hogy a kisebbségeknek mindez olaj lenne a tűzre, akik előbb-utóbb nálunk is kierőszakolnák azt, ami Angliával is történt.

– Azaz teljes összeomlás és elnyomás. Ahogy más országokban is tapasztalhattuk, tőlünk nyugatra.

Oldalra pillantottam, és láttam, Laura arca mennyire komorrá válik. Nem tehetek róla, de az élettel teli nőt láttam, és nem a romokban heverő képzeletbeli országot.

– Szerencsére ez nem az a világ – szögeztem le határozottan, és lefékeztem, hogy utat engedjek egy csapat lovasrendőrnek. – Nem a nagyapám öröksége. Vagyis... valahol az is, de nem abban az értelemben, ahogy ő gondolta.

Tíz éve, ezen a napon proklamálta György király a Magyar Királyság újbóli önállóságát. Amikor Ottó halálát követően az örökösök úgy döntöttek, hogy másfél évszázad után felszámolják a dualizmust, és két, mindenben független államot hoznak létre, sokan úgy gondolták, ezzel kezdetét veszi a hanyatlás. De nem lett igazuk a kétkedőknek: úgy Károly Ausztriát, mind György Magyarországot egy szilárd alapokon nyugvó és a szuverenitás növelését megcélzó irányba indította el. Legfontosabb intézkedésként mindkét utódállamban bevezették az általános választójogot, és megerősítették a protekcionista gazdaságpolitikát. A nemzetiségeknek is nagyobb önrendelkezést, egyes esetekben autonómiát biztosítottak. Elképzelései megvalósításához az uralkodónak persze szövetségesekre volt szüksége, ami a kormányzó Függetlenségi Párt következetes programjában és Tisza Miklós miniszterelnökkel való kölcsönös támogatásban testesült meg. Egységbe forrtak a törekvések, amit mindenekelőtt kifelé kellett felmutatni. Hiszen a folyamat a Német Császárság árnyékában, annak hallgatólagos jóváhagyásával indulhatott csak el, ha tetszett, ha nem. A Nagy Háborút követően ugyanis a világhatalmi helyzet egypólusúvá vált. Az Egyesült Államok német protektorátussá süllyedt, mint ahogy gyakorlatilag – még ha névleg megmaradt az államfő hatalma – Franciaország is. A gyarmatbirodalmát veszített Egyesült Királyság viszont a skót és ír önállósági törekvések győzelmét követően elemeire hullott. Mindezek betetőzéseként az oroszországi bolsevik forradalom bukása után a Romanovok – ha súlyos áron is – megújították kapcsolatukat a Hohenzollernekkel. Így végképp nem akadt erő, ami megkérdőjelezhette volna a hatalmi viszonyokat.

Azért ez sem volt teljesen igaz, az elmúlt évtizedekben történt egy s más, ami belülről bomlasztotta a Birodalmat. A Nagy Háborút követően kialakult félkontinensnyi gyarmat, Német Afrika szétszakadozóban volt, sorra léptek az önállóság útjára egyes területei. A birodalmi kincstár adóssága ugyanakkor exponenciális mértékben növekedett, már-már az eget ostromolva. De talán a legfőbb gond maga az aggastyánkorba lépett Császár volt, akinek olyannyira megrendült az egészségi állapota, hogy a hírek szerint már ki is tört a hatalmi harc a lehetséges utódok között. Ami más hírek szerint már el is dőlt. Persze mindezt csak nagyon halkan és magunk közt mertük suttogni, mert – ahogy felénk mondani szokás – a falnak is füle volt.

Ettől függetlenül ma is Berlin volt a világ központja, politikai, gazdasági, tudományos és kulturális értelemben egyaránt. A Wernher von Braun Egyetem pedig önmagában egy ajánlólevélnek számított a bolygó bármelyik nagyvállalatához, így a sorsunk Laurával immár a saját kezünkben nyugodott.

Az Oktogontól egy harmadik portré is feltűnt a királyi pár mellett. Wolfgang Schrödingert ábrázolta, a Császár kancellárjának első helyettesét, korábban az első embert, aki a Holdra lépett, és aki politikai karrierjét tudatosan építette fel az ebből fakadó hihetetlen népszerűségére. Nemcsak a Német Birodalom hivatalos küldötte volt az Évfordulóra, hanem az előttünk álló évek világpolitikájának minden bizonnyal az egyik meghatározó alakja.

Hirtelen ötlettől vezérelve parkoltunk le a Hősök terén. Igazából semmi sem kényszerített a megállásra, hacsak az nem, hogy újra, kézzelfoghatóan megtapasztaljam világunk fizikai valóságát, ami az elmúlt órákban valahogy szétesővé vált. Bármi is volt a véleményem a zakómban lapuló levélről, továbbra is ott kavarogtak a fejemben nagyapám mondatai. Igaz – akár egy rossz álom vagy egy borongós regény hangulata –, fokozatosan veszítettek a rám gyakorolt kezdeti hatásukból. Kérdések viszont maradtak utánuk. Kényelmetlen és egyelőre megválaszolhatatlan kérdések.

Kiszálltunk az autóból, aztán kéz a kézben elindultunk az Ottó-szobor felé. Körülöttünk már gyülekeztek az emberek, a Városliget felől madárcsivitelés hallatszott, és a tavasz illatával friss, szabad érzés is átjárta a lelkünket.

– De komolyan. – Laura évődve rám nézett. – Mi lett volna, ha…

Nem hagytam, hogy befejezze. Átöleltem, és megcsókoltam.

És abban a pillanatban tényleg úgy éreztem, a világ végérvényesen helyrebillent.