Anthony Summers

részlet

Corvina

Copyright © 1985, 2000, 2022 by Anthony Summers

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Anthony Summers: Goddess. The Secret Lives of Marilyn Monroe,
Weidenfeld & Nicolson, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd., London, 2022

Hungarian translation © Barabás József, 2023

A könyvet tervezte: Karcagi Klára
Borítófotó: Marilyn Monroe 1955-ben, Photo 12 / Alamy Stock Photo

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6909 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Olgának és Ronannek

„Igaza van abban, hogy Millyt nem könnyű kiismerni. Az ember alaposan szemügyre veszi, jobban, mint bárki mást, de ekkor rádöbben, hogy nem is ismeri…”

henry james

A galamb szárnyai

„Valami igazán újat teremtett. Elsőként ismerőseim közül, ő valóban eredeti volt. Már jóval – legalább tíz évvel – azelőtt, hogy elkezdődtek, ő a hatvanas évek jellegzetes alakját testesítette meg.”

arthur miller

„Az egész történetet nem mondhatom el… Nézze, beszéljen Bobby Kennedyvel.”

dr. ralph greenson,

Monroe pszichiátere

Első rész
A skorpiók országában

„A filmipar megteremt, a filmipar elpusztít. Hollywood, az álomgyár megteremtette az álomlányt. Vajon képes lesz ráébredni a valóságra? És mi volt a valóság? Az álomvilágon kívül egyáltalán lehetett élet számára?”

norman rosten költő,

Marilyn régi barátja

„Hollywoodban minden harminc alatti nőt »sztárocskának« hívnak, aki nem bordélyházban dolgozik.”

ben hecht,

aki az első interjút készítette Marilynnel

1.

Los Angeles, 1962. augusztus 4., egy órával éjfél előtt. A Hollywood Bowl szabadtéri színpadán Henry Mancini zenekara játszott a csillagfényes estén.

Egyszerre csak kisebb zavar támadt, a hallgatóság jó része nem is vette észre. Egy jegyszedő bocsánatkérőn suttogva üzenetet adott át az egyik drága helyen ülő férfinak. A férfi a helyéről felállva a telefonhoz sietett, aztán néhány kurta mondat után hívta a feleségét, és a kocsijukhoz siettek.

Az ezt követő órákban, míg Los Angeles éjszakai álmát aludta, több más apró incidens, jövés-menés zajlott. Az ágyak mellett városszerte több helyen is megszólaltak a telefonok, orvosokat, egy neves ügyvédet, a szórakoztatóipar jeles személyiségeit és magánnyomozókat riasztva. Egy híres színész, az Egyesült Államok elnökének sógora Washingtonba telefonált, néhány elegáns tengerparti otthonában pihenő szomszédját pedig helikopter dübörgése verte fel álmából. Egy egyszerű, külvárosi házhoz mentőt hívtak.

Mindezen éjszakai eseményekből a nyilvánosság semmit sem tudott meg, és – ismereteink szerint – semmilyen hivatalos szervnél sem maradt róluk feljegyzés. Ám az őket kiváltó eset az év legnagyobb port felvert hírévé vált, amely még a néhány héttel később kirobbant, csaknem nukleáris összecsapásba torkolló kubai rakétaválságnál is nagyobb nyilvánosságot kapott. Meghalt Marilyn Monroe.

Pontosan húsz évvel később, 1982-ben a Los Angeles-i kerületi ügyész újraindította a vizsgálatot az ügyben, amely azóta is pletykák és viták tárgya. Meghatalmazása korlátozott volt. Vajon elegendő bizonyíték állt rendelkezésre a bűnügyi nyomozás megindításához? Lehetséges-e, hogy Monroe-t meggyilkolták? Négy hónap elteltével az ügyészt arról tájékoztatták, hogy a tanúvallomások „semminemű büntetendő cselekményre vonatkozó elméletet nem támasztanak alá”. Ez azonban csak az eljárás kezdete volt.

Az ügyészi jelentés elismeri, hogy a Monroe-ügy vizsgálata során „ténybeli ellentmondások” és „megválaszolatlan kérdések” merültek fel. Az ügyészségi tisztviselők bizalmasan arról is beszámoltak, hogy belesüllyedtek a hazugságok és a ködösítések mocsarába. Feltételezték, hogy Marilyn Monroe saját kezűleg vetett véget az életének. Ám közülük többeknek is az volt a benyomása, hogy 1962-ben eltussoltak valamit.

A valami Monroe John Kennedy elnökkel és a testvérével, Roberttel folytatott kapcsolatára – különösen Robert Kennedy mozgására vonatkozott Monroe halála idején.

A Kennedy-kérdésről szólva az ügyész emberei csak sajnálkozva vonogatták a vállukat. „Nem azzal bíztak meg bennünket – mondta egyikük –, hogy egy eltussolt politikai ügyben nyomozzunk.” A korabeli sajtó – sokkal kevésbé megbocsátható módon – komoly, megbízható tudósítások helyett jobbára csak olcsó szánalmat igyekezett gerjeszteni. Utóbb pedig – a Marilyn Monroe-ról megjelent tengernyi írás dacára – nem akadt író, aki szakszerű kutatással az évszázad istennőjévé kikiáltott amerikai nő utolsó napjaira fényt derített volna.

De hát ki volt ez a nő, aki „Marilyn Monroe-vá” alakította magát? Hiszen testalkatában, felépítésében jószerivel nem sokban különbözött más nőktől. Miképpen tudta elérni, hogy a maga idejében és egészen a huszadik század végéig minden más nőnél inkább magára vonzza tekintetünket? Átalakulásában vajon milyen szerep jutott tehetségének, és milyen a gondosan megválogatott, nagy hatalmú férfiak ölelésének? Mi rejtőzött annak a titokzatos jelenségnek a mélyén, amit Marilyn Monroe-nak nevezünk?

A körülötte keltett hisztéria, a túlzott érdeklődés mögött ott volt egy gyermek, aki nővé cseperedett, a szerelem jelképévé vált, és mégis végzetesen magányos maradt; harminchat éves korában híres filmcsillagként, de oktalan halállal halt meg. Az egész világ szeretője szerepében mutatkozott, miközben házasságra és anyaságra vágyott. A külvilág szemével nézve inkább közönséges benyomást keltett, pedig a kultúra bűvöletében élt. Ragyogása súlyosan zavart lelkületet takart. Magányában filozófiai munkákat olvasott, és elmélyült az emberi test anatómiájának tanulmányozásában, olykor mégis kábítószerekbe és alkoholba fojtotta bánatát. Marilyn Monroe egy olyan évtizedet nyitott meg, amely beteljesedést hirdetett, de csak zűrzavart hozott.

Utolsó interjújában így fogalmazott: „A híres ember néha durván belegyalogol az emberek lelkébe … Akiket megsértesz, úgy érzik, hogy – a fenébe is! – hát ki ez? Mit gondol magáról ez a Marilyn Monroe? Nagyszerű érzés, hogy az emberek álmodoznak rólad, de azt is szeretnéd, hogy úgy fogadjanak el, amilyen vagy.”

Néhány hónappal korábban egy másik riporterrel a következő gondolatokat osztotta meg: „Sokszor eszembe jut, vajon hogy fogom magam érezni, ha majd ötvenéves leszek.” A születésnapja kapcsán megemlítette, hogy az Ikrek jegyében született.

„Hogyan jellemezné az Ikreket?”

„Jekyll és Hyde. A kettő egy személyben” – hangzott a válasz.

„És ön?”

„Én több vagyok kettőnél. Oly sokan laknak a bőrömben, hogy néha megdöbbent. Annyira szeretném, hogy én csak én volnék! Többször is eszembe jutott, hogy bele fogok ebbe őrülni, míg nem jöttem rá, hogy jó néhányan, akiket csodálok, ugyanígy vannak ezzel.”

Marilyn – hívhatjuk Marilynnek, hiszen Connecticuttól Kongóig mindenki csak így ismeri – soha nem érte meg a negyvenedik születésnapját, nemhogy a fél évszázados kort. Ha ma is élne, a kilencvenes évei derekán járna. De életéről sokáig ugyanolyan megbízhatatlan ismereteink voltak, mint a haláláról.

Úgy gondoltam, ideje lenne az istennőről egy valósághű képet festeni, megmutatni, hogy szerintünk ki volt ő.

1983-ban egy vászonkalapot viselő idős hölgy – a járókelők nem ismerték fel – triciklijén pedálozva, melynek kormányát rikító piros zászló díszítette, rendszeresen feltűnt a floridai Gainesville utcáin. Az asszony a – nem is akármilyen – túlélők közé tartozott: Marilyn nyolcvanas éveit taposó édesanyja volt, aki jóformán ismeretlenségben élte le az életét.

Gladys Monroe – Marilyn anyai nagyanyját hívták Monroe-nak – 1902-ben, Mexikóban látta meg a napvilágot, amerikai szülők gyermekeként. Huszonnégy éves korára már kétszer kötött házasságot, és két gyermeknek adott életet, akiket az első férje rokonai neveltek fel. Második házassága nem sokáig tartott, hiszen férje már azelőtt elhagyta, hogy Marilyn 1926. június 1-jén, a Los Angeles-i General Hospitalben megszületett volna.

Marilyn apjának kilétét homály övezte. Születési anyakönyvi kivonatában Edward Mortensenként szerepel, két évvel Marilyn születése előtt az anyja hozzáment egy bizonyos Martin E. Mortensenhez. Úgy tűnik, hogy a férfi norvég bevándorló volt, foglalkozására nézve pék, aki 1929-ben motorbalesetben elhunyt, de még ez is vitatott. Mindenesetre – bár a hivatalos iratokon egész életében az ő nevét tüntette fel – Marilyn utóbb tagadta, hogy ő lett volna az apja.

Az egyik interjújában elmondta, hogy valódi apja „ugyanabban a bérházban lakott, amelyben anyám, majd amikor megszülettem, lelépett.” E történet leginkább egy Stanley Gifford nevű férfiúra illik, aki a Consolidated Film Industries vállalatnál állt alkalmazásban, ugyanott, ahol Marilyn anyja vágóként dolgozott, és Gifford valószínűleg Gladys szeretője volt, amikor a nő házassága Mortensennel tönkrement.

A kisgyermek Marilynnek tehát egy képzeletbeli apával kellett beérnie. Anyja mutatott neki egyszer egy fényképet, mondván: „Ez az apád”. Később egy puhakalapos férfi arcára emlékezett – „a szemében huncut mosoly, és az arcát keskeny bajusz ékesítette, mint Clark Gable-nek”.

Ezzel megszületett egy ábrándkép, amely egész életén át végigkísérte. Gyermekkorában – emlékezett vissza Marilyn – azt adta be hiszékeny barátainak, hogy valójában Clark Gable volt az apja. Utolsó hónapjaiban, miután a Kallódó emberekben (The Misfits) együtt játszott Gable-lel, újra visszatért régi fantazmagóriájához. Marilyn pszichiáterének özvegye, Hildi Greenson arról számolt be, hogy „Marilyn valamikor látta azt a fényképet, és mivel Gable-re hasonlított, olykor elhitette magával, hogy Gable volt az apja”.

1962-ben, halála évében Marilynnek egy hivatalos nyomtatványon ki kellett töltenie az „Apja neve” rubrikát. Egyszerűen – és titkárnője szerint dühösen – azt biggyesztette oda, hogy „Ismeretlen”.

Míg Marilyn apját a titokzatosság homálya veszi körül, addig anyai ágon a tények alátámasztására fájdalmasan sok adat áll rendelkezésre. E történet ismeretében Marilyn attól tartott, hogy öröklött hajlama van az elmebajra. Félelmét nem nehéz megérteni.

Anyai dédapja, Tilford Hogan nyolcvankét esztendős korában felakasztotta magát. Időskorban az öngyilkosság nem számít ritkaságnak. Természetesen ez nem feltétlenül az őrület jele, de az elmebetegség valóban jelen volt a családban.

Az anyai nagyapa, Otis Monroe a halotti bizonyítvány szerint általános hűdésben hunyt el egy elmegyógyintézetben. A félhűdés és különösen a félhűdéses demencia az elmebetegség egyik formájaként ismert, amelyet az utolsó stádiumban lévő szifilisz vált ki.

Marilynnél nem állt fenn a vérbaj öröklődésének veszélye, ám vallási vakbuzgóságáról ismert anyai nagyanyja, Delia ötvenegy évesen ugyancsak elmegyógyintézetben hunyt el, egy évvel Marilyn születése után. Halála okaként szívroham szerepelt, „mániás-depressziós elmezavarral” mint járulékos kórral.

A felnőtt Marilyn azt állította, emlékszik rá, hogy nagyanyja – röviddel az ideggyógyintézetbe szállítása előtt – meg akarta fojtani. Ám mivel ez időben csupán tizenhárom hónapos volt, felettébb valószínűtlen, hogy ilyesmi megmaradt volna benne. E kis rémtörténet csaknem bizonyosan Marilyn agyszüleményeinek lomtárát gazdagította, amelyekkel ifjú éveiben szórakoztatta magát.

A családi élet örömeiből vajmi kevés jutott neki. Miután Marilynt világra hozta, Gladys – feltehetően amiatt, mert az anyasággal járó terhet nem tudta magára vállalni – visszament vágónak a filmgyárba. Ellátta a kislányt, de többnyire nevelőszülők gondjára bízta. Gladys idősebb gyerekeit már jóval korábban első férje rokonai vették magukhoz.

A katasztrófa akkor következett be, amikor Marilyn hétéves volt, és egy darabig anyjával élt. Ebben az időben Gladys mély depresszióba süllyedt, dührohamok törtek rá, elkeseredés, csüggedtség gyötörte. Egyes beszámolók szerint egyik barátjára késsel támadt. Sürgősen beutalták, mégpedig ugyanabba az intézetbe, amelyben anyja is meghalt. Rövid megszakításokkal egészen Marilyn haláláig elmegyógyintézetben maradt. Végül Inez Melsont, Marilyn korábbi impresszárióját nevezték ki gyámjául. Ő bárki másnál több időt töltött együtt Gladysszel, akit nem elmebetegnek, legfeljebb zavart lelkiállapotúnak tartott.

„Marilyn anyja túlságosan a Christian Science tanítása és a gonosz befolyása alá került – magyarázta Melson. – Ez juttatta zavart lelkiállapotba. Bemagyarázta magának, hogy valami rosszat követett el, és emiatt bűnhődnie kell.”

E kényszerképzet hatása alatt Gladys az anyja által kitaposott útra lépett. A valláshoz való rögeszmés kötődés, akárcsak a valamilyen meghatározatlan bűnért való vezeklés a mániás zavarok és a skizofrénia jellemző tünetei közé tartoznak.

A gyermek Marilynbe Gladys és valamelyik nevelőanyja is belesulykolta a vallásos buzgalmat, így felnőttkorában is a Christian Science tétova híve maradt. De az ő esetében szó sem volt fikszációról. Egy napon majd áttér a zsidó hitre, hogy feleségül menjen a drámaíró Arthur Millerhez, utóbb pedig „ateista zsidóként” jellemezte magát.

Marilyn nem volt feltétlenül pszichiátriai betegségre ítélve, de komoly kockázattal született. A könyv írásakor megkérdezett pszichiáterek hangsúlyozták, hogy – amint azt az amerikai orvosok és az Egészségügyi Világszervezet által mértékadónak tartott kézikönyvek is kimerítően dokumentálják – a mániás és a depressziós zavarok a családon belül gyakran öröklődnek.

Marilyn elmegyógyintézetbe zárt anyjának, Gladysnek az Igazgatótanácshoz írott levele. Jellemző módon hemzseg a vallási hivatkozásoktól és a paranoiára utaló tünetektől.

Ez a könyv Marilyn felnőtt életét mutatja be, nem pedig a gyermekkorát – ezt a vigasztalan, válságoktól, nehézségektől sújtott időszakot, amelyet korábbi életrajzírói már pontosan feltérképeztek. Életének e szakaszát a felnőtt nő soha nem felejtette el, és nem hagyta, hogy a nyilvánosság szemet hunyjon felette – tíz nevelőszülő, két év a Los Angeles-i árvaházban, majd újabb nevelőszülő, végül pedig – miután anyját elmegyógyintézetbe utalták – négy esztendő a megyei hatóságok által kijelölt gyám felügyelete alatt.

A nélkülözések, viszontagságok e krónikája jellemző okot szolgáltatott a későbbi pszichés zavarokhoz. Dr. Valérie Shikhverg, számos New York-i kórház pszichiátriai szaktanácsadója kifejtette, hogy Marilyn ideális jelölt volt a manapság „határesetinek” nevezett – vagyis „a pszichotikus és a neurotikus határán lebegő, gyakran e kettő között ingadozó” – személyiség kialakulásához.

Az ilyen ember nehézségei – mutatott rá dr. Shikhverg – nagyon korán kezdődnek. A „határeseti” személyiségeket rendesen olyan anya nevelte, aki nem képes legyűrni a bajokat, vagy nyilvánvalóan elmezavarban szenved. Családtörténetüket a kora gyermekkorban bekövetkező különélés vagy válás, illetve az egyik vagy mindkét szülő teljes hiánya jellemzi. Családi háttere Marilynt óhatatlanul „határeseti” állapotra ítélte. A „határeseti” személyiség többnyire érzelmileg ingatag, könnyen indulatba jön, környezete felé közlékenynek és tevékenynek igyekszik mutatkozni. Többnyire szeret ripacskodni, hódítani vagy éppen túl sok gondot fordít küllemére. A „határeset” állandóan mások fejbólintását lesi, örül, ha ünneplik, megtapsolják, nem viseli el a magányt, és környezete visszautasítása „depresszív, összeomlásszerű választ” vált ki nála. A „határeset” hajlik az alkoholizmusra, a kábítószerezésre, valamint arra is, hogy öngyilkossággal való fenyegetőzéssel csikarjon ki segítséget.

E több ezer esettanulmány alapján kidolgozott személyiségprofil alapján megdöbbenve ismerünk rá Marilyn Monroe-ra. Marilyn élete megalkuvás nélkül hű maradt a családi hátteréről megrajzolt képhez, a ragyogás és a tragédia forgatókönyvéhez.

Marilyn anyjának 1961-ben gyámjához, Mrs. Melsonhoz írt levele. A terjedelmes levelezésben mindössze kétszer említette meg híres lányának, Norma Jeannek a nevét.

2.

„Mindenki lázba jött, amikor kifestett ajakkal és kihúzott szemöldökkel beléptem az iskolába. Fogalmam sem volt, miért tartanak ennyire csábítónak. Nem akartam, hogy megcsókoljanak, és arról sem álmodoztam, hogy valami herceg vagy filmsztár elcsábít. Igazság szerint ezzel az egész rúzzsal meg szemfestékkel meg a korán gömbölyödő formáimmal olyan érzéketlen voltam, mint egy darab kő. De úgy látszik, hogy az emberekre másképpen hatottam.”

1954-ben Marilyn Monroe így emlékezett vissza serdülő éveire, legalábbis ekképpen jegyezte fel Ben Hecht író, akinek a huszonnyolc éves, újonnan feltűnt sztár ebben az évben elmesélte „élettörténetét”.

Hecht abban reménykedett, hogy négermunkában megírhatja Marilyn önéletrajzát, amelyet egy neves New York-i kiadó rendelt meg. És ez fontos írás, mivel Marilyn nem adott több ehhez hasonló terjedelmű interjút. Ugyanakkor ellentmondásos is.

A Hechttel folytatott hosszúra nyúlt beszélgetéssorozat után Marilyn rávette a szerzőt, hogy olvassa fel neki az egész 160 oldalas kéziratot. Ezek után – Hecht özvegyének tudósítása szerint – Marilyn „nevetésben tört ki, majd sírásra váltott, és közölte, hogy »el van ragadtatva«. Azt mondta, soha nem gondolta volna, hogy egy ilyen csodálatos történetet lehet róla írni, és hogy Benny életének minden mozzanatát megörökítette.”

Marilyn még a kézirat javításában is segédkezett, de azután a kapcsolatuk megromlott. Marilyn akkori férje, Joe DiMaggio állítólag ellenezte az életrajz kiadását, ezért Marilyn felmondta a szerződést. Amikor az anyag a British Empire Newsban mégis megjelent, Marilyn – pontatlan idézetekre hivatkozva – perrel fenyegetőzött.

A négermunkás tévedhetett, de Marilyn sem volt hű az igazsághoz, mert a történetében szereplő tények ugyancsak ki voltak válogatva. Az interjúk során Hecht arról számolt be szerkesztőjének, hogy időnként biztos volt benne, hogy Marilyn kitalál dolgokat: „Amikor azt mondom, hazudik, úgy értem, hogy nem mond igazat. Igazából nem azt gondolom, hogy megpróbál becsapni, hanem inkább azt, hogy fantáziál.” Hecht ráébredt, hogy csak „nehezen tudja értelmezni Marilyn furcsa testbeszédét, hogy megfejtse, mikor vesz elő valami kitalált történetet, vagy mikor őszinte”.

Marilyn számos, a Hecht-kéziratban szereplő, élete korai szakaszáról szóló közlését idézzük majd ebben a könyvben. Ahol lehetséges, ezeket független tanúk támasztják alá, vagy éppen cáfolják. Soha nem hátrány, ha állításait józan szkepticizmussal fogadjuk, Marilyn, a világszerte ismert, nagy képzelőerővel megáldott sztár önképét a magán- és a közéletben egyaránt tények és fantáziálás elegyéből építette fel. A mindenki számára adott művészi szabadságot a végletekig kihasználta. E teremtmény egy részét a fantázia alkotta, és feladatunk részben abból áll, hogy felfedezzük a mögötte rejtőzködő nőt.

Amit Marilyn elmondott Hechtnek, az az 1950-es években lehangolónak, túl erősnek számított. Amit viszont nem mondott el, az akkor tényleg senki másra nem tartozott, és színésznői pályafutásának a végét jelenthette volna.

Tizenöt évesen Marilyn még mindig „Norma Jeane” volt (vagy éppen Norma Jean, ha úgy támadt kedve leírni), ahogy születésekor anyja elnevezte. Ennek az 1942-es évnek az elején történt, hogy törvényes gyámja, a középkorú Grace McKee nevezetű asszony a gondjaira bízott leányt hirtelen elhatározással a felnőttek világába taszította.

Jeane jövőbeni győzelmeit és kudarcait – mindennek ellenszegülve – saját maga vívta ki és szenvedte el. Az első házasságát azonban más hozta össze. Grace McKee elhatározta, hogy újdonsült férjével keletre költözik, és Norma Jeane-t nem szándékozták magukkal vinni. Megoldásként azt sütötték ki, hogy férjet keresnek neki.

A legesélyesebb jelöltet McKee az egyik jól ismert szomszéd fiában, Jim Doughertyben vélte megtalálni. A fiú családja a gazdasági világválságot nagyon megszenvedte – emlékezett rá, hogy egy ideig a rozoga kocsijuk mellett felvert sátorban laktak. A huszonegy éves, keményfejű és keménykötésű fiatalember ügyesen futballozott, de kimaradt a főiskoláról, hogy egy temetkezési vállalatnál holttestek balzsamozásával foglalkozzon, majd a Lockheed Aviation cég alkalmazta éjszakai műszakos szerelőként.

Jim Dougherty ismerte Norma Jeane-t. Néhányszor randevúztak is, és a fiú örömmel fedezte fel, hogy amikor táncoltak, a lány „szemeit behunyva, nagyon szorosan hozzásimul”. Norma Jeane „mindig a kellő pillanatban nevetett, és hallgatott, amikor hallgatni kellett”. Dougherty ennek ellenére több más lánnyal is járt.

Jim Dougherty majd hanyatt esett meglepetésében, amikor Norma Jeane gyámja javasolta, hogy vegye feleségül a lányt. Az üzenetet az anyja adta át neki. Dougherty fejében ilyesmi soha nem fordult meg, de ráállt a dologra, amikor megtudta, hogy különben Norma Jeane-t visszaküldik az árvaházba. Ebben a családban így születnek meg a döntések – mondta.

Az esküvőt júniusra tűzték ki, mivel addigra Norma Jeane betöltötte a tizenhatodik életévét. A hátralévő hetekben a pár megkésett flörtölésbe kezdett egymással. Dougherty minden öröme és büszkesége a kocsija volt, egy 1940-es évjáratú Ford kupé, amelyben Norma Jeane-t a Pop’s Willow Lake nevű dombvidéki találkahelyre vitte, ahol csónakot béreltek, a tó menti fák alatt evezgettek, csókolóztak.

1942. június 19-én – alig hat héttel a menyasszony tizenhatodik születésnapja után – annak rendje és módja szerint megköttetett a házasság. Nászút nem volt. Hétfőn a férj indult dolgozni a repülőgépgyárba.

A házasságról Norma Jeane a hírnévre emelkedése kezdetén, a Ben Hechtnek adott interjúban számolt be. Jim Dougherty a saját teljes történetét végül a hetvenes években mesélte el.

Úgy tűnik, a házaspár más-más kapcsolatról számolt be. Norma Jeane a következőket mondta Hechtnek: „Olyan volt, mintha összezártak volna valahova bennünket. Házasságunk valójában egyfajta – szexuális kiváltságokkal szorosabbá tett – barátság volt. Később azután rájöttem, hogy a házasság gyakran nem több ennél. Különös egy feleség voltam. Nem szerettem a felnőtteket… A nálam fiatalabb fiúkat meg lányokat kedveltem. Velük játszottam, mígnem a férjem kijött, és elkezdett szólongatni, hogy menjek már az ágyba.”

Amint kiderült, Jim Dougherty nem vett észre effajta hűvös viselkedést. „Lehet, hogy a házasságunk a mennyországtól távoli helyen, például két idősebb hölgy fejében köttetett – emlékezett vissza –, de abban semmi színlelés nem volt, amit Norma Jeane és én egymás iránt éreztünk, miután e kapcsolat létrejött.”

A tizenéves feleség kezdetben csapnivaló háziasszonynak bizonyult. A főzéshez mit sem konyított. Mikor azt mondta neki valaki, tegyen egy csipetnyi sót a kávéba, egy egész kanállal belezúdított. A kávé akkor is kapóra jött, amikor a villanyvezetékben keletkezett szikrázó rövidzárlatot öntötte le vele – még a szőnyegre is jutott belőle –, majd bezárkózott a hálószobába. A halat nyersen tálalta fel.

Persze lassanként kitanulta a dolgok csínját-bínját. Dougherty beszámolt róla, hogy tényleg nagyszerűen tudta elkészíteni a vad- meg a nyúlhúst, és hogy a sárgarépát a borsóval együtt főzte, „mert szerette a színeket”. Összességében Dougherty úgy látta, minden adottsága megvolt ahhoz, hogy jó feleség legyen. Azután 1943 őszén, egy évvel házasságkötésük után, belépett a kereskedelmi tengerészethez.

A háború eleinte kegyes volt Mr. és Mrs. Doughertyhez. A férjet csak a Los Angeles megyével szemben fekvő Catalina-szigetre vezényelték, ahol Norma Jeane csatlakozott hozzá. Dougherty emlékezete szerint idilli évet töltöttek együtt. Horgásztak, úsztak és formában tartották magukat. A feleség súlyemelő leckéket vett egy korábbi súlyemelő bajnoktól. Kicsit túl sokat mutogatta magát a szigetet ellepő egyenruhás férfiak falkáinak, de ez Doughertyt korántsem izgatta. A pár sokat járt szórakozni, és egy ízben Norma Jeane az est nagy részét azzal töltötte, hogy az egység minden katonájával táncolt – kivéve Doughertyt. Amikor a férje rászólt, hogy „Menjünk már haza!”, felesége még folytatni akarta a táncot. Emiatt tört ki az első perpatvar, ám Dougherty továbbra is biztonságban tudta magát.

Ez az érzése akkor sem hagyta el, amikor 1944-ben a tengerentúlra vezényelték. Új-Guineában kikötve egy halom levél várta. Norma Jeane – aki ekkor anyósánál lakott – mindennap írt neki. A levelek a következő hónapokban is sorra érkeztek, miközben Dougherty a Csendes-óceánon hajózott, tizenéves felesége pedig a Radio Plane-nél vállalt munkát, egy olyan üzemben, ahol lőgyakorlatoknál célként használt repülőket gyártottak.

Norma Jeane ejtőernyőket ellenőrzött és repülőgéptörzseket dukkózott. Ahogyan utóbb mesélte: „A gyárban overallt viseltem. Meglepett, hogy ezt mennyire erőltették. Ha egy lányt overallba bujtatnak, az olyan, mintha harisnyanadrágban dolgozna, főleg ha tudja, hogyan kell viselni. A férfiak mind körülöttem sürögtek-forogtak éppúgy, mint azelőtt a gimnazista fiúk. Talán az én hibám volt, hogy a gyárban a férfiak mind találkát kértek tőlem, és meghívtak egy-egy italra. Nem éreztem magam férjes asszonynak.

Leveleiben Norma Jeane arról számolt be Jimnek, hogy mennyire hiányzik neki. Az egyikben Sammy Cahn és Jule Styne egyik dalából idézett, akikkel egy szép napon majd a filmszakmában fog ismeretséget kötni. A dalban egy ígéret hangzott el, amelyet a háborús idők szerelmesei tettek egymásnak a világ szövetséges országaiban. „Egyedül fogok járni” – biztosította tengerész férjét.

Amikor a több hónapos tengeri út után Dougherty az első szabadságára hazaérkezett, Norma Jeane a vasútállomáson várta. A férj emlékei szerint „A kocsimmal a Ventura Boulevard legpazarabb moteljébe, a La Fondába hajtottunk, és jobbára ki sem dugtuk a fejünket a szobánkból. Ez alkalomra Norma Jeane egy átlátszó hálóinget vett magának, és az ételt legtöbbször a szobánkba kértük.” Azon a héten vette észre, hogy a felesége túl sokat iszik.

Mielőtt visszautazott volna a tengerre – mesélte Dougherty – „Norma Jeane-t egyfajta rettegés kerítette hatalmába. Sem beszélni nem akart arról, sem gondolni rá, hogy elmegyek”. Jim Doughertynek azonban nem volt más választása, mint hogy visszatérjen a Csendes-óceánra, amit néhány nap múlva meg is tett.

Norma Jeane visszament dolgozni a Radio Plane-be. 1944 végén – miután a háború az utolsó hónapjaiba lépett – az élet megváltozott. Vagy – pontosabban fogalmazva – Norma Jeane kapott az alkalmon, hogy változtasson rajta, amikor David Conover közlegény megjelent a Radio Plane-nél, hogy a hadiiparban dolgozó nőkről fényképeket készítsen.

Conover a hadsereg egyik filmes részlegénél volt katonai fényképész, és Ronald Reagan százados, a színész parancsnoksága alatt szolgált, aki egy napon majd az Egyesült Államok elnöke lesz. A Radio Plane-nél Conover azt a feladatot kapta, hogy „csinos lányokról a harci szellemet fokozó felvételeket készítsen” a Yank képeslap számára. Utóbb elmondta, hogy azon nyomban észrevette, mennyire különbözött a tizennyolc éves Norma Jeane a többiektől, és hogy „volt valami a pillantásában, ami megragadott és felcsigázta az érdeklődésemet”. Conover felvételeket készített róla a futószalagnál, majd – miután kérésére egy testhez simuló piros pulóvert öltött magára – az ebédszünetben. Azt mondta Norma Jeane-nek, nem gyárban, hanem valamelyik magazin címlapján van a helye.

Conover új felfedezettje a Radio Plane-nél napi tízórás munkával heti 20 dollárt keresett. Szabadúszó modellként a fotós 5 dollárt kínált neki óránként, és ez a váratlanul jött zsebpénz égből pottyant ajándék volt Norma Jeane számára. A Conoverrel való találkozást követő három héten át számos fotószeánszra került sor, és a lány egy dél-kaliforniai fotószafarira is elment vele. Néhány kép a Blue Book Model Agency asztalán kötött ki, és Norma Jeane-t interjúra hívták be. Ezzel kezdetét vette címlaplánykarrierje.

Modellként is gyorsan sikert arat. Norma Jeane több fényképét is közölték a szexmagazinok, a Swank, a Sir vagy a Pink. Hol fürdőruhában, hol rövidnadrágban, melltartóban illegeti magát, de a felvételek erkölcsi szempontból kifogástalanok voltak.

A tizenkilenc éves modellt jó alakkal ajándékozta meg a sors – kilencven centiméteres mellbőség, melyet az utolsó centiméterig érvényesített, hozzá fehér bőr, melyet igyekezett is olyannak megőrizni. Vállig érő, fényes, kaliforniai szőke hajat viselt, amely valójában csak nyaranta volt szőke, amikor a nap kiszívta. Norma Jeane-nek nem okozott gondot, hogy modellként munkát kapjon.

Amikor Jim Dougherty legközelebb egy világ körüli út után hazatért, felesége már nem várta az állomáson. Egyórás késéssel érkezett haza, egy megbízásra hivatkozott. Doughertyvel hűvösen viselkedett, ekkor már nem az anyósánál lakott, és a gyárban betöltött állását is felmondta.

Norma Jeane ekkor már csak címlaplányként aratott sikereiről áradozott, Dougherty meg színlelte, hogy érdekli a dolog. A félretett pénzüket ruhákra verte el, férje értékes szabadságának jelentős részét modellkedéssel töltötte. A következő hónapokban Dougherty igyekezett otthonuk közelében maradni, és csak rövidebb utakra vállalkozott le-fel az Egyesült Államok nyugati partvidéke mentén.

1945 karácsonyán Norma Jeane – egy újabb modellmunka miatt – semmiképpen sem tudott otthon maradni. Amikor hazajött, veszekedés támadt közöttük. Dougherty erről így számolt be: „Csak annyit mondtam neki, válasszon a modellkedés és az esetleges filmezés meg a velem való házasélet között.”

Norma Jeane nem válaszolt, Dougherty meg visszament a tengerre. Éppen Kínában hajózott, valahol a Jangce folyó közepe táján, és karkötőket meg körömlakkot vásárolt Norma Jeane-nek, amikor egy ügyvédi levél formájában kapott hírt felőle, benne aláírásra váró válási okmányokkal. Dougherty úgy döntött, nem írja alá, míg nem beszélt feleségével.

Egy kora reggelen, visszatérve Kaliforniába, a dokknál taxiba ült, és egyenesen ahhoz a házhoz vitette magát, amelyben Norma Jeane lakott. Elcsigázott felesége kendővel a vállán jött ajtót nyitni. Sajnálkozva kérdezte, hogy nem találkozhatnának-e a következő napon. Másnap és több, egymást következő beszélgetés alkalmával Norma Jeane ismertette vele elhatározását, miszerint filmszínésznő lesz.

Dougherty annak idején A velencei kalmár híres monológjának előadásával megnyerte a főiskolai Shakespeare-fesztivál első díját. „Mindig azt hittem, hogy itt én vagyok a ripacs. Hogy jött rád ilyen hirtelen, hogy most meg te akarsz színészkedni?” Norma Jeane tűrte a gúnyolódást, de kitartott amellett, hogy a házasságnak vége.

„Itt belül mindig is őriztem egy titkot – színész szerettem volna lenni” – árulta el később. – Úgy éreztem, hogy börtönben ülök, és folyton az ajtón olvasható feliratot bámulom: »Kijárat«.”

Korábban többször is fellépett iskolai előadásokon, ahol többnyire férfiszerepeket alakított, ám egyébként nem volt színészi tapasztalata. De most, hogy a Doughertyvel közös rozoga kocsival be-bezötyögött a külvárosból, kezdte felfedezni Hollywoodot.

„Magadban ülsz a kocsiban” – emlékezett vissza utóbb. „Kint sötét éjszaka. A Sunset Boulevard-on autók végtelen sora kígyózik. Kerekük finoman surrog az aszfalton. Mivel megéheztél, azt mondod magadban: »Jót tesz az alakomnak, ha nem eszem. Nincs annál elegánsabb, mint a lapos has.«”

„Kibámulva a hollywoodi éjszakába arra gondoltam, hogy »biztosan ezer meg ezer lány ül így egyedül, mint én, és arról álmodozik, hogy filmsztár lesz. De én csöppet sem törődöm velük, hiszen enyém a legmerészebb álom.«”

3.

„Ezzel vége is a Norma Jeane-ről szóló történetemnek… Egy hollywoodi szobába költöztem, ahol egymagam élek. Rá akartam jönni, ki vagyok én. Amikor az előbb leírtam, hogy »Ezzel vége Norma Jeane történetének«, elpirultam, mintha hazugságon kaptak volna. Hiszen ezt a szomorú, megkeseredett leánygyereket, aki túl gyorsan nőtt fel, mindig a szívemben fogom őrizni. Mindenünnen siker vesz körül, de mégis úgy érzem, hogy az ő rémült szemével bámulok ki a világra. Folyton csak azt hajtogatja: »Soha nem éltem, soha nem szerettek«, és gyakran összezavarodom, és azt hiszem, hogy mindezt én mondom.”

Így beszélt az akkor már közéleti híresség Marilyn 1954-ben, és zavara hiteles volt. Amint azt valódi pszichiáterei kiderítették, a műkedvelő lélekbúvárok pedig azóta is hangoztatják, Mrs. Dougherty színésznővé emelkedésével Norma Jeane nem szűnt meg létezni.

Volt valami ironikus abban, hogy az 1962-ben kiállított halotti bizonyítvány csupán egy Marilyn Monroe nevezetű sztár, Hollywood üdvöskéje elhunytáról szól. Hiszen valójában Norma Jeane távozott el, az a Norma Jeane, aki élete java részét azzal töltötte, hogy a hazugság szűrőjén keresztül mutogatta magát a világnak, és – ami a legmegdöbbentőbb – saját magának. Norma Jeane még a Jim Doughertyvel történt szakítás előtt kezdte szövögetni az illúziók pókhálóját, de a fantáziálás mellett volt ebben némi nyilvánvaló csalás is. És ha e kérdést megtárgyaltuk, csak akkor foglalkozhatunk a Marilyn Monroe nevezetű színésznővel.

A korábbi Mrs. Dougherty ezt nyilatkozta Ben Hechtnek: „Míg a tengert járta, feltétlenül hűséges voltam férjemhez.” Jim Dougherty három évtized múlva továbbra is azt állította, hogy „meg sem fordult a fejemben, és ma sem hiszem el, hogy megcsalt volna. Azokban az években, amikor vele éltem, nem tudtam róla, hogy Norma Jeane hazudott volna. Ha eljár randevúzni, megmondta volna.”

Ha felmerül a hűtlenség lehetősége, a házastárs gyakran lehúzza fejében a rolót. Nyilvánvaló, hogy a háborúzó, magányos tengerész férj menekült a fájdalom elől. Az exférj Doughertyt – főleg, hogy a feleségét Marilyn Monroe-nak hívták – egyszerűen a büszkeség késztette arra, hogy elkendőzze a történteket. Mindemellett – a feljegyzések szerint – Norma Jeane valóban megcsalta.

Az 1960-as év végén, alig két évvel a halála előtt Marilyn egy másik interjúban ekképp nyilatkozott: „Házas koromban egészen addig nem léptem félre, míg a férjem be nem vonult szolgálatra, és akkor is csak azért, mert rettentően magányos voltam, és valamilyen társaságra vágytam, ezért aztán olykor-olykor engedtem a csábításnak, főleg azért, mert nem akartam egyedül lenni.”

Saját bevallása szerint tehát a tizenéves asszony négy évig tartó házasságuk második felében kezdte felszarvazni a férjét. Aligha kétséges, hogy mire készült 1945 rideg karácsonyán, amikor otthonukban faképnél hagyta Doughertyt, hogy modellt álljon.

Decemberben Norma Jeane tudatta Jimmel, hogy csaknem egy hónapra el kell mennie, hogy egy Dienes Andor, művésznevén André de Dienes nevű divatfotóssal dolgozzon. A fényképész több száz kilométerre északra, Washington államba akarta vinni. Tiszteletdíjként kétszáz dollárt ígért, pontosan annyit, amennyibe Dougherty öreg Fordjának a javítása került. Állítása szerint nem akart elmenni vele, de úgy érezte, hogy meg kell tennie, és nemcsak a pénzért, hanem azért is, mert Dienes híres fotós hírében állt, aki segítheti karrierjét. Így hát végül vállalkozott az útra.

Miközben Jim Dougherty a karácsony esti vacsoráját fogyasztotta, Norma Jeane sírva felhívta interurbán. Elzokogta, hogy nagyon szeretne otthon lenni, ám úgy érzi, most már kötelessége Dienessel maradni. „A fotós felszerelésének nagy részét miattam lopták el – magyarázta. – Ugyanis nem zártam be a kocsit…” Amikor azután hazajött – mesélte Dougherty – Norma Jeane nem volt hajlandó beszélni a kirándulásról, csak annyit mondott, hogy soha többé nem áll modellt Dienesnek.

Dienes Andor, egy magyar bankár bevándorló fia később elmesélte, hogy szerinte mi történt azon a karácsonyon. Az akkor harminckét éves, Kaliforniába csak kevéssel azelőtt érkezett fényképész olyan modellt keresett, aki hajlandó vadnyugati környezetben – lehetőleg mezítelenül – modellt állni. Egy napon aztán a Sunset Boulevard-on álló Garden of Allah Hotel bungalójában megszólalt a telefon. A Blue Book ügynökség hívta, egy új lányt ajánlottak neki.

„Aztán megjelent ez a bájos kislány rózsaszín pulóverben és kockás nadrágban” – emlékezett vissza Dienes. „Azon nyomban beleszerettem ebbe a fiatal teremtésbe. A tudatalattimban máris feleségül akartam venni. De hát mi ezzel a baj? Hiszen magam is jóvágású legény voltam.”

Azon a délutánon Dienes – akiből majd tényleg sikeres divatfotós lesz – közölte Norma Jeane-nel, szeretné, ha meztelenül állna modellt. A lány habozott. Ahogy a fotós visszaemlékezett, „azt mondta, férjnél van, de férje a tengert járja, és nem is szereti”.

Dougherty távollétében Dienes udvarolni kezdett Norma Jeane-nek, virágot küldött neki, nála vacsorázott. Ilyen körülmények között került sor arra, hogy a lány elindult vele a karácsonyi kirándulásra.

Norma Jeane nem feküdt le azonnal Dienessel. A férfi arról számolt be, hogy napokig próbálkozott vele, hogy levegye lábáról a lányt, míg végre egy szerencsés estén nem találtak olyan szállodát, ahol lett volna két szabad szoba. Ekkor Norma Jeane belement abba, hogy egy szobában… és egy ágyban aludjanak. „Bájos volt és nagyon kedves – emlékezett vissza a magyar fotós. – De végül is megengedte, hogy azt tegyem vele, amit tettem.” Az ágyban – idézte fel Dienes – a tizenkilenc éves Norma Jeane a szeretkezés olyan változatait fedezte fel, melyeket Jim Doughertyvel nem volt szerencséje megismerni.

Miközben a hófödte tájakon felvételeket készített Norma Jeane-nel, Dienes teljesen elérzékenyült. „Aranyos volt. Elragadó. A mosolya. A nevetése. És milyen törékeny – a fejében is, meg a teste is. Ahogy végzett a munkával, beesett a kocsiba, és elaludt. Ennek a lánynak semmi keresnivalója nem volt a szórakoztatóiparban. Érzékeny, aranyos kislány volt.”

Norma Jeane valóban nyitva hagyta a kocsiajtót, és Dienes felszerelését elemelték. Ezt nem rótta fel neki a fotós, mint ahogy azt sem, hogy továbbra sem akart mezítelenül modellt állni. Hiszen Dienes beleszeretett, és amint visszaértek Los Angelesbe, megkérte Norma Jeane-t, menjen hozzá feleségül. A férfi szerint igent mondott. Ezután Dienes üzleti ügyben New Yorkba utazott, ahol lakása falait Norma Jeane fényképeivel tapétázta ki.

Vajon Dienes igazat állított? E könyvben feltűnnek majd mások is – Dienesnél jóval kevésbé ismert személyek –, akik azt bizonygatták, hogy lefeküdtek Marilynnel. Valóban a szeretői lehettek, vagy csupán hencegők és haszonlesők? Az olvasónak tudnia kell, hogy akiknek a szerző nem kételkedik a szavában, azok személyes interjúk során győzték meg, vagy mások tanúskodtak mellettük.

Az egyik, akinek nem hittem a szavában, David Conover volt, az a közlegény, aki azokat a fényképeket készítette, melyek révén Marilyn az első modellmunkáját megkapta – erre a képek szolgálnak bizonyítékul. Azután fogta magát, és írt egy könyvet, melyben azt állította, hogy Marilyn szeretője és életre szóló barátja lett. Conovernél tett kanadai látogatásom arról győzött meg, hogy ez a „dokumentáció” puszta hamisítvány. Vagy szélhámos volt, vagy elmebeteg, vagy mindkettő. Azután ott volt a Hans Jørgen Lembourn nevű dán, aki egy igen komoly írást tett közzé, amely kiadója szerint „egy negyvenéjszakás kaland Marilyn Monroe-val”. Közelebbről megvizsgálva kiderül, hogy – a lényeget tekintve – a könyv jóformán teljesen semmitmondó.

Velük ellentétben Dienes Andor állításai mögött meggyőző tények állnak. A divattervező Jean-Louis, aki a későbbi évek során Marilynnek dolgozott, a negyvenes években ismerte Dienest, és megerősítette, hogy „abban az időben szoros kapcsolatban állt, szerelmi viszonyt ápolt Marilynnel”. Vajon a Dienessel folytatott kaland egyedülinek számított-e a Jim Doughertyvel kötött frigy végnapjaiban, és mindezek után mi lett lovagjának a sorsa?

A továbbra is szenvedélyes gavallér, a rendületlenül Norma Jeane jegyeseként fellépő Dienes a Doughertytől való válást segítendő pénzt küldött szerelmének. „Ám amikor arra került a sor, hogy egybekeljenek – emlékezett vissza utóbb nosztalgiával –, Norma Jeane telefonon lemondta az esküvőt, éppen akkor, amikor úton voltan Las Vegasba, hogy találkozzunk. Féltékenységtől gyötörve Los Angelesbe hajtottam, hogy aztán a lakásában rajtakapjam a szeretőjével… Tudtam, hogy attól fogva mindennek vége.”

Dienes továbbra sem neheztelt rá. Egészen 1985-ben bekövetkezett haláláig kincsként őrizte Mary Baker Eddy Tudomány és egészség című könyvét, amit Norma Jeane utolsó nevelőszülőjétől, a Christian Science felekezet tagjától kapott. Az előzéklapon a következő gondos, gyermekes írással rótt bejegyzés olvasható:

Kedves André,

Nap mint nap a könyv 494. oldalának a 10. és a 11. sorával imádkozom érted.

Szeretettel, Norma Jeane

A 10. és a 11. sor pedig ekként szól:

Az isteni szeretet az emberek minden óhajtását teljesítette és mindig is teljesíteni fogja… hiszen az isteni szeretet az egész emberiséget minden órában, minden jóval elhalmozza.

Hollywood meghódításáról szóló történetében Norma Jeane – saját bevallása szerint – eltökélten őrizkedett attól, hogy akárkinek odaadja magát. Szomorú története szerint: „Mostanra egyfajta »gyermeközveggyé« lettem. Magányos tekintettel meredtem az utcákra. Nem volt rokonom, akit meglátogathattam volna, vagy barátaim, akikkel ide-oda elmehettem volna… Férfiak mindig akadtak, akik szívesen enyhítettek volna egy lány magányán. »Szia, szivi!« – mondták, amikor elmentél mellettük. És amikor rájuk sem hederítettél, akkor gúnyosan vetették oda: »Beképzelt szuka!« Soha nem válaszoltam nekik.”

Ben Hechtnek Marilyn azt állította, hogy 1946-ban erényes életet élt. De mivel ebben az évben pénzzavarral küszködött, elképzelhető, hogy akadt nem igazán szűzies kapcsolata is. A későbbiek során, immár Lee Strasberg drámapedagógus tanítványaként, bizalmasan beismerte, hogy hollywoodi tartózkodása kezdetén a call-girlök mesterségét űzte. Strasberg, aki szívesen vette, ha leendő tanítványai őszintén elmesélik élettörténetüket, elmondta, hogy e vallomás az első komoly beszélgetésükön hangzott el.

Évekkel később Strasberg így nyilatkozott életrajzírójának: „Marilyn elmondta, mindig őt hívták, ha valamelyik kongresszus egyik-másik résztvevőjének egy szép lányra támadt gusztusa. A színészet tanára hozzátette, hogy a lány később úgy érezte, hogy „call-girl múltja kárára volt”. Strasberg életrajzírója, Cindy Adams szerint a kijelentést nem lehetett félreérteni. „Háromszor is rámondta a magnóra – emlékezett vissza –, és pontosan azt állította, hogy a növendéke call-girl volt. Ez tanítványa saját szájából, tényként hangzott el.”

Lena Pepitone szerint – aki 1957-től haláláig Marilyn New York-i szobalánya volt – a színésznő megbízott benne. Tőle tudjuk, hogy Marilyn elmondta neki, hogyan adta el magát – még Norma Jeane-ként, nem sokkal a Doughertyvel kötött házasság felbomlása előtt – a szó szoros értelmében egy férfinak. Ez a középkorú úr rábeszélte a becsípett Norma Jeane-t, hogy tizenöt dollárért menjen fel vele a szállodai szobájába. Először csak a meztelen testén akarta legeltetni a szemét, de aztán megjött az étvágya. Norma Jeane azonnal ki akart rohanni a szobából, de meggondolta magát, mert – ahogyan szobalányának állítólag elmesélte: „Aztán gondolkodóba estem. Végül is annyira nem zavart a dolog. Hát nem egyre megy?” De ahhoz ragaszkodott, hogy a férfi használjon óvszert. Pepitone szerint további látogatások következtek ugyanabba a bárba, újabb férfiak és még több zsebpénz az árral sodródó Norma Jeane zsebébe.

A világ szexszimbólumának a való életben megnyilvánuló szexuális viselkedésébe néha mulatságos, máskor szomorú visszaemlékezések sokasága révén pillanthatunk bele.

Philippe Halsman, a Life magazin kiváló fényképésze az évek során számos felvételt készített Marilynről. Az első ilyen alkalomra 1949-ben, a lány huszonhárom éves korában került sor. Marilyn egyike volt azon nyolc kiválasztott lánynak, akiknek négy jelenetet kellett eljátszaniuk: találkozás egy ijesztő szörnnyel, egy ínycsiklandó ital íze, egy igazán jó vicc keltette derültség és végül egy csodás szerető ölelő karjai között. Ahogy Halsman utóbb felidézte, Marilyn csak a szerető ölelő karjai között játszotta élethűen a szerepét.

A fotós évekkel később így mesélt róla: „Ha egy ismeretlen férfival került szembe, csak akkor érezte magát biztonságban, ha tudta, hogy az illető kívánja őt; vagyis egész életében minden arra irányult, hogy ezt az érzést kiprovokálja. E téren rendkívül tehetségesnek mutatkozott. Emlékszem egy esetre apró lakásában, ahol az asszisztensem meg a Life egy munkatársa is jelen volt. Mindhárman úgy éreztük, ha közülünk kettő eltávozna, akkor valami hihetetlen dolog következne.”

Egy ízben Halsman megkérte Marilynt, ugorna párszor a levegőbe a kamera előtt. Utóbb így nyilatkozott: „Nagyon meglepett, amikor láttam, hogy a szexepil hús-vér megtestesülése úgy ugrik, mint egy éretlen csitri. Kérdeztem tőle: »Ugranál még egyet? Ugyanis nem vagyok benne biztos, hogy az első hűen tükrözte a jellemedet.« »Azt akarod mondani, hogy az ugrásból meg tudod ítéli, milyen az egyéniségem?« – kérdezte. »Hát persze« – feleltem. Egész testében megremegve, nagy, ijedt szemeket vetett rám, és többé nem volt hajlandó felugrani.”

Halsman az egyetlen, akiről feljegyezték, hogy feltette Marilynnek a kérdést, amely részben magyarázatul szolgálhat Norma Jeane örökös szorongására. „Mondd csak – kérdezte tőle –, hány éves korodban szeretkeztél először?”

„Hét” – hangzott Marilyn válasza.

„Mon Dieu!” – kiáltott fel Halsman, leengedve a kamerát. „És a férfi milyen idős volt?”

A válasz a híres, fátyolos hangon, elakadó lélegzettel érkezett: „Még fiatalabb.”

Ez volt Marilyn egyetlen tréfája a gyermekkori szexszel kapcsolatban. Általában másról – és sokkal komorabb dolgokról – beszélt. Már korán azt állította, hogy gyermekkorában szexuálisan zaklatták, és erre egész életében rögeszmésen visszatért. Vajon az eset tényleg megtörtént?

Úgy tűnik, a Norma Jeane megerőszakolására vonatkozó első hiteles feljegyzés 1947-ből való: ekkor számolt be róla Lloyd Shearer újságírónak, aki a Twentieth Century-Fox filmstúdió reklámirodája felkérésére készített vele interjút. Miután meghallgatta ezt a több epizódból összeálló, borzalmas történetet, a riporter ekképpen reagált rá: „Ebéd közben bevallotta, hogy egyik gyámja molesztálta, egy rendőr megerőszakolta, egy tengerész pedig nekitámadt. Az volt a benyomásom, hogy egyfajta álomvilágban él, kitalációiba folyton belezavarodik, és hogy nyakig elmerült saját szexualitásába.” A hallottakat Shearer kétkedéssel fogadta, úgy döntött, egyetlen sort nem ír Marilynről.

A gyermekkori zaklatás – amint ő maga elmesélte 1954-ben – a következőképpen történt: „Csaknem kilencéves voltam, és a család, amelynél elhelyeztek, kiadott egy szobát egy Kimmel nevű albérlőnek. E komoly megjelenésű férfiút mindenki tisztelte és Kimmel úrnak szólította. Éppen a szobája előtt mentem el, amikor kinyílt az ajtó, és a férfi nyugodt hangon azt mondta: »Kérlek, gyere be Norma…« A szobában rám mosolygott, majd elfordította a kulcsot a zárban. »Most már nem tudsz kimenni« – mondta, mintha valamiféle játékot játszottunk volna. Csak álltam, és bámultam rá. Nagyon meg voltam ijedve, de nem mertem kiabálni… Amikor átkarolt, elkezdtem rúgkapálni, és olyan erősen vagdalkoztam, ahogyan csak tudtam, de közben meg sem mukkantam. Persze erősebb volt nálam, és nem akart elengedni. Állandóan azt suttogta a fülembe, hogy legyek jó kislány. Amikor aztán kinyitotta az ajtót, és kiengedett, a „tantimhoz” rohantam, hogy elmondjam neki, mit csinált velem Kimmel úr. »Szeretnék mondani valamit – hebegtem –, Kimmel úrról. Kimmel úr…, ő ő…«”

Norma Jeane elmondása szerint nevelőanyja azt mondta neki: „Ne merészelj nekem bármit is mondani Kimmel úrra! Kimmel úr finom úriember. A legjobb albérlőm!” Kimmel később pénzt adott Norma Jeane-nek, menjen és vegyen magának fagylaltot.

E gyerekkori rémálom történetét a színésznő Marilyn Monroe úton-útfélen elmesélte – riportereknek, a szeretőinek és bárkinek, aki hallani akarta. Peggy Feury, a Los Angeles-i Loft színiiskola vezetője felidézte, hogy hallott az esetről, amikor Marilynnel – kevéssel ennek 1962-ben bekövetkezett halála előtt – együtt vettek részt egy összejövetelen.

A történetben tényleg lehetett valami igazság. Nem sokkal halála előtt, a Jaik Rosenstein újságírónak adott interjú során Marilyn kijelentette: „Az eset megtörtént. Csak nem rohantam ki bőgve vagy sikoltozva a szobából… Tudtam, hogy ez valami csúnya dolog, de az igazat megvallva, úgy hiszem, kíváncsibb voltam rá, mint bármi másra… Soha nem beszélt nekem senki szexről, és őszintén szólva soha nem gondoltam, hogy az olyan fontos vagy olyan rossz dolog.”

Dr. Ralph Greenson, a hollywoodi pszichiáter, aki utolsó éveiben Marilynt kezelte és segítette, elismerte, hogy a színésznőnek „szörnyűséges gyermekkora” volt. Ugyanakkor elképzelhető, hogy későbbi kitalációit Marilyn egy valóban megtörtént eset alapján építette fel. Dr. Greenson „a rossz bánásmódról szóló fantáziáira” is utalt. A téveszmék és hallucinációk a skizofréniás zavarok jellemzői. Dr. Ruth Bruun pszichiáter, aki Marilyn családtörténetét vizsgálta e könyv számára, az anyjáról és nagyanyjáról fennmaradt adatok alapján skizofréniára utaló jeleket állapított meg.

Marilyn pszichiáterei közül egyedül dr. Greenson volt az, akinek a véleménye részben fennmaradt. Az egyik kollégájával folytatott levelezésében – melyet kizárólag jelen könyv céljaira bocsátottak rendelkezésemre – Marilyn „paranoid reakciók iránti hajlama” miatt fejezte ki aggodalmát. Első megközelítésben úgy vélte, hogy Marilyn paranoid hajlamai talán nem skizofréniásak, hanem „inkább mazochisztikusak, és az árva lányként történt elutasítás megélésének következményei… a súlyos depresszív reakciók iránti hajlam és az ezzel szembeni impulzív védekezés tűnik számomra központi jelentőségűnek. Végül pedig, a sztár halála után Greenson olyan nőként jellemezte Marilynt, akinek a lelki egyensúlya rendkívül labilis…, gyenge egóval és bizonyos pszichotikus megnyilvánulásokkal terhelt – ideértve a skizofrénia megnyilvánulásait is.”

A gyermekkorban elszenvedett szexuális bántalmazás története nem az egyetlen olyan epizód, amely fantáziálásra vagy legalább öncélú túlzásra utal. Az első férj, Jim Dougherty felidézett egy éjszakát, amikor egy esti perpatvart követően Norma Jeane az éjszaka közepén felébresztette. Azt mondta, járt egyet, csak úgy, hálóingben. Dougherty így emlékezett az esetre: „Amint magához szorított, a szeméből ömlöttek a könnyek, és azt kiabálta, hogy: »Egy férfi van a nyomomban! Egy férfi van a nyomomban!« Átöleltem néhány pillanatra, majd azt mondtam neki, »Szívem, rémeket látsz.« »Nem! – bizonygatta –, ébren vagyok. El akartam menni hazulról. És ahogy sétáltam az utcán, egy férfi hazáig üldözött.«”

Sigmund Freud úgynevezett csábítási elmélete a mai napig szakmai viták tárgya, amely szerint a gyermekek felnőttek által elkövetett szexuális zaklatása adja a neurózis elsődleges okát. Utóbb állítólag maga Freud is elvetette az elméletet, azon nézetet téve magáévá, hogy a legtöbb beteg szexuális erőszakra vonatkozó állítása inkább agyszülemény, mint valós tény. 1900-ban így írt: „Végül is a valóságot kell meglátnom a szexualitásban, amelyet az ember csak nagy nehézségek árán képes felfedezni.”

Akár valódi, akár képzelt volt, gyermekkori rémtörténetétől Norma Jeane soha nem tudott megszabadulni. Visszatérve a hús-vér világba, vajon mit lehet tudni Norma Jeane nemi életének kevésbé erőszakos oldaláról?

Beszámolt egy derűsebb történetről, amely feltehetően, ugyanabban az évben esett meg vele, mint amikor Kimmel úr zaklatta. „Beleszerettem egy George nevű fiúba… Mindig elbújtunk kettesben a fűben, míg aztán egyszer csak begyulladt, felugrott és elszaladt. Én soha nem riadtam vissza attól, amit a fűben műveltünk. Tudtam, hogy nem helyénvaló, hiszen másképp nem rejtőztem volna el, de nem tudtam, mi benne a rossz. Éjszakánként ébren feküdtem, és próbáltam rájönni, vajon mi a szex és mi a szerelem. Ezernyi kérdést szerettem volna feltenni, de nem volt kinek.”

Állítása szerint Norma Jeane tizenhat éves koráig és a Jim Doughertyvel kötött házasságáig távol tartotta magától a fiúkat. „Egyáltalán nem gondoltam a szexre” – nyilatkozta 1954-ben a sajtónak. E kijelentés után két évvel, a New York-i háziasszonyával és jó barátnőjével, Amy Greene-nel folytatott hosszú magánbeszélgetés során Norma Jeane azt állította, hogy első ízben még középiskolás korában feküdt össze egy fiúval. Norma Jeane tizenegy éves volt, amikor elkezdte az Emerson Junior High Schoolt, és csak tizenöt, amikor átment a Van Nuys High Schoolba, amelyből alig egy év múlva kimaradt, hogy hozzámenjen Jim Doughertyhez. Ha igazat állított, akkor az amerikai nők azon 3 százalékába tartozott, akik a negyvenes években – amint azt Kinsey hamarosan a megdöbbent nemzet elé tárta – tizenhat éves koruk előtt elveszítették a szüzességüket, és egyike volt annak az 50 százaléknak, akikkel ez a házasságuk előtt esett meg.

Mindez Jim Dougherty számára bizonyára meglepetésnek számítana, ő ekképpen nyilatkozott: „Úgy kezdte házaséletünket, hogy semmit, de egyáltalán semmit sem tudott a szexről. De anyám az esküvőnk napja előtt figyelmeztetett, és tudtam, hogy óvatosnak kell lennem a nászéjszakán… Norma szüzességének kapuja korábban nem nyílt meg senki előtt… soha.”

Norma Jeane utóbb így beszélt erről: „A házasság azt jelentette, hogy még tovább fokozta a szex iránti érdeklődésem hiányát. Férjemet ez nem érdekelte vagy nem tudott róla. Mindketten túl fiatalok voltunk ahhoz, hogy az ilyen kényes témáról nyíltan beszéljünk.”

És a Jim Dougherty-féle változat? „Norma Jeane örömét lelte a szeretkezésben. Olyan természetesnek vette, mint ahogy az ember reggel reggelizik. Ezzel soha nem volt semmi bajunk… A vetkőzés mindenkor felizgatott mindkettőnket, és már szinte azelőtt, hogy a lámpát eloltottuk volna, egymás karjaiban omoltunk… Néha-néha még egy kicsit incselkedett is velem, és csupán két kis piros kendőcskét viselt, amikor a Lockheedtől hazaértem…”

Dougherty a következőket is elmondta egy interjúban: „Norma Jeane valami más volt. A munkából hazaérve még le sem tehettem az uzsonnás dobozomat, és máris felrángatott az emeletre.” Dougherty verzióját lehetne Marilyn Monroe első férje érthető dicsekvésének is tartani, ha nem volna egy mellette szóló tanú. A gyárban Dougherty mellett dolgozott az akkor még ismeretlen Robert Mitchum, aki néhány évvel később a Marilyn Monroe nevű új sztár partnereként szerepelt. Ő Doughertyt mindig vidámnak látta, nem utolsósorban azon a reggelen, amikor az „öreglány” fényképével jelent meg. Ez a tizenéves Norma Jeane-t ábrázolta, amint anyaszült meztelenül ácsorog a kertkapuban. Úgy pózolt – mondta Dougherty Mitchumnak –, mintha csak arra várna, hogy hazajöjjek.

A férfiak közül, akik Marilyn életében Dougherty után következtek, és akik beszéltek róla, merőben más képet festettek a nemi életéről. Ők, és maga Marilyn is, a pszichiáter dr. Greensonnak tett észrevételeikben olyan nőt sejtettek, aki kevés kielégülést talál a szexben. A változást a Doughertyvel folytatott házaséletet követő kellemetlen személyes tapasztalatok okozhatták. Valahol ugyanebben az időszakban kezdődött Marilyn Monroe életének legsúlyosabb megpróbáltatása – a gyermekvállalás.

Esztendőről esztendőre, az ötvenes évek vége felé a nagyközönség várta és leste, hogyan próbál Marilyn anyává válni. Ahogy házasság házasságot követett, az újságok nőgyógyászati műtétekről meg egyik vetélésről a másik után számoltak be. Marilyn újra és újra elmondta, mennyire vágyódik gyerek után, és a gyermekjótékonysági meg az árvákat segítő alapítványokat támogatta. Temetésén nem voltak virágok, helyettük a gyászolók gyermekkórházaknak küldtek adományokat, az egyik londoni gyermekklinika pedig részesült Marilyn hagyatékából. Mégis, a kezdeteket tekintve Marilyn még erről az oldaláról is szomorú, zűrzavaros képet mutatott.

Huszonnyolc évesen visszatekintve a hajdani Norma Jeane a következőket mondta férjéről: „Soha nem bántott, nem bosszantott fel, kivéve egy dolgot. Gyereket akart. A puszta gondolatra, hogy gyereket szüljek, égnek állt a hajam. Csak olyannak tudtam látni, mint amilyen én voltam: egy másik Norma Jeane az árvaházban. Valami történt velem. Ezt nem tudtam Jimnek megmagyarázni. Miután elaludt, ébren feküdtem és bőgtem. Nem tudtam, hogy valójában ki sír, Mrs. Dougherty vagy a gyerek, akit esetleg megszülne. De egyikük sem sírt. A még mindig életben lévő, még mindig egyedül tengődő Norma Jeane volt az, aki még mindig azt kívánta, bárcsak halott volna.”

Jim Dougherty ezúttal is más történetet adott elő. Eszerint Norma Jeane nagyon szeretett volna gyereket, mihelyt egybekeltek, és ő volt az, aki lebeszélte. Egy mulatságos esetet is elmesélt arról, hogyan kísérletezett Norma Jeane egy vadonatúj pesszáriummal, amit az ő unszolására vásárolt. Feltette, aztán hívta a férjét, hogy segítsen kivenni.

Norma Jeane egyhamar bizonyságát adta, hogy tud a gyerekekkel bánni, hiszen egy időben hetekig pesztrálta Dougherty unokaöccseit. Élvezte, amit csinált. Amikor Dougherty belépett a kereskedelmi flottához, felesége – ahogy mesélte – hisztérikusan „rimánkodott, ejtsem már teherbe, hogy maradjon belőlem számára egy darabka, ha valami történne”. Évekkel később – már Marilynként – Norma Jeane állítólag arról beszélt az egyik barátnőjének, Jeanne Carmen színésznőnek, hogy mennyire vágyott rá, hogy első férjétől gyereke legyen.

Négyéves házasságuk alatt azonban a dolgok visszájukra fordultak. Az utolsó hónapokban éppen Dougherty könyörgött Norma Jeane-nek, hogy legyen már gyerekük. Ám ő nemet mondott, arra hivatkozva, retteg tőle, hogy tönkreteszi az alakját. Gyökeres változás állt be Norma Jeane gondolkodásában, és e zűrzavart két – Norma Jeane-től származó – adatfoszlány magyarázhatja.

Marilyn Monroe minden nyilvános adat szerint gyermektelenül hunyt el. Ugyanakkor hajdani szobalánya, Lena Pepitone 1979-ben megjelent könyvében az az állítás olvasható, hogy a tizenéves Norma Jeane egy gyermeknek adott életet. E közlésre kevesen figyeltek fel, és a Marilyn iránt érdeklődők arra gyanakodtak, hogy Pepitone csupán a hírekben szeretne szerepelni. Az e könyv írása közben végzett kutatások során azonban két másik tanú is felbukkant, akik szerint Marilyn elmondta nekik, hogy gyereke született.

Pepitone szerint beszámolt neki, hogy zaklatták, ám azt is hozzátette, hogy az illető férfi közösült is vele. Várandós lett, amit több hónapon át titkolt a gyámja előtt. Amikor aztán felfedte állapotát, gyámja gondoskodott róla, hogy orvosi ellátásban részesüljön, és azt is elintézte, hogy a gyermek kórházban jöjjön a világra. Pepitone idézte Marilynt, aki azt mondta, hogy „Megszületett a kicsi… az én gyermekem. Annyira féltem, de az valami csoda volt. Egy kisfiú. Ölelgettem, csókolgattam. Nem tudtam megállni, hogy ne simogassam. Nem hittem el, hogy ez az én kisbabám… De amikor arra került a sor, hogy menni kell, bejött az orvos meg egy nővér Grace-szel [Grace McKee, a gyámja]. Nagyon furcsán néztek, és azt mondták, hogy elviszik a kicsit… Könyörögtem nekik: »Ne vegyék el tőlem a kisbabámat…« Elvették a picit… és többé soha nem láttam.”

Egy interjúban Pepitone úgy nyilatkozott, Marilyn egy ízben azt állította, soha nem tudta meg, mi lett a gyermek sorsa, egy másik alkalommal pedig azt, hogy igenis tudta, és rendszeresen küldött pénzt annak a kaliforniai házaspárnak, akik a gyermeket nevelték. Pepitone úgy vélte, a kisbaba Marilyn tizennégy vagy tizenöt éves korában születhetett.

Amy Green, akivel Marilyn 1955-ben egy fedél alatt lakott, ugyancsak határozottan emlékezett, hogy elmesélte neki, hogy tizenévesen szült, a gyereket örökbe adta, emiatt azóta is bűntudat gyötri. A volt színésznő, Jeanne Carmen, aki állítása szerint Marilynnel ugyanabban az időben találkozott, mint Amy Greene-nel, hasonló történetet idézett fel, némi eltéréssel: a gyermek – mondta Marilyn Carmennek – a Doughertyvel való házasság felbomlása és még igazi hollywoodi sikerei előtt, körülbelül Marilyn huszonegy éves korában született. Carmen szerint Marilyn emiatt rettentően zaklatott volt, és egyszer csak kiszakadt belőle: „Nincs Isten!”, azután: „Vajon megkapom-e majd a méltó büntetésemet azért, amiért odaajándékoztam a kisbabát?” Nem sok kellett hozzá, hogy leteperje a kétségbeesés.

„Marilyn – mesélte Amy Greene – nagyon sokat fantáziált, főleg ha valakit el akart képeszteni, ha valamilyen hatást akart kiváltani.” Ez egy olyan nő képzelődése lehetett, aki a történet előadásakor attól tartott, hogy soha nem lehet gyereke.

Peter Leonardi, Marilyn fodrásza és titkára az ötvenes években, arról számolt be, hogy sztárjelölt korában – egy színészügynök tanácsára, aki szerint a másállapot óhatatlanul szakmai kudarchoz vezet – petevezeték-elkötés műtétet hajtottak végre rajta. Az állítása szerint Marilynt felnőttkora nagy részében jól ismerő Robert Slatzer elmondta, hogy a színésznő utóbb újabb műtétnek vetette alá magát, melynek során az előző következményeit felszámolták. Ráadásul barátai újra meg újra megerősítették, hogy Marilyn számos abortuszon is átesett. E források közül a talán leginkább megbízható Amy Greene-nek Marilyn azt a hátborzongató beismerést tette, hogy tizenkét terhességmegszakításon esett át. Ezek közül néhány illegális volt, amelyeket hollywoodi tartózkodása első időszakában, valóságos „mészárszékekben” végeztek el rajta.

„És még meg volt lepve – tette hozzá Amy Greene mélyet sóhajtva –, hogy nem tud gyereket szülni…”

Marilyn szegény agyongyötört méhe már serdülőkora óta – még a sorozatos sebészeti beavatkozások előtt – csupa kín és szenvedés forrása volt számára. Első férje, Dougherty szavai szerint „Norma Jeane rettentő sokat szenvedett a menstruációs időszakokban, fájdalmában csaknem összeesett.”

Sztárjelölt pályája legelején előfordult, hogy a menstruációs görcsök miatt Marilyn éktelen fékcsikorgással megállította autóját, kiugrott és kínjában a földre kuporodott. Egyik első életrajzírója, Maurice Zolotow egy alkalommal besurrant az öltözőjébe, ahol nem kevesebb mint tizennégy doboz tablettát fedezett fel. Csaknem mindegyikük menstruációs görcsökre felírt fájdalomcsillapító volt.

Henry Rosenfeld, a gazdag New York-i ruhagyáros pályafutása kezdetétől haláláig ismerte Marilynt. „Annyira szeretett volna kisbabát – emlékezett vissza Rosenfeld –, hogy minden második vagy harmadik hónapban bemesélte magának, hogy állapotos. Ekkor hízott is vagy hat és fél, hét kilót. Folyton álterhességben szenvedett.”

Marilyn elmesélte az író Ben Hechtnek azt az álmát, hogy kislánya születik. „Egy csipetnyi Norma Jeane sem lesz benne – lelkendezett. És azt is tudom, hogyan fogom felnevelni – hazugságok nélkül. Semmi mese a Mikulásról, vagy arról, hogy a világ hemzseg a csupa nemes lelkű és tiszteletre méltó embertől, akik csak arra várnak, hogy segíthessenek, és embertársukkal jót tegyenek.”

Akadt még valami más is, amit Marilyn Norma Jeane világáról Ben Hechtnek felfedett. Mielőtt a tizenkilencedik évét betöltötte volna, öngyilkosságot akart elkövetni. Kétszer is megtette – egyszer a gázcsapot hagyta nyitva, egyszer meg egy csomó altatót vett be. Amikor Ben Hecht megírta a történetét, ezt a részletet kihagyta.

1946. június 1-jén, amikor a huszadik évébe lépett, Norma Jeane mindössze az álmait és a nevét kapta ajándékba. Születésnapját egy Las Vegas-i bérelt szobában töltötte, teljesítve a Jim Doughertytől való gyors váláshoz szükséges lakóhelyre vonatkozó feltételeket. Nagyon meleg idők jártak, őt pedig egy korántsem az ünnephez méltó fekélyes szájüregi gyulladás kínozta.

Két hónappal később Dougherty egyik utolsó látogatására került sor Los Angelesben, melynek során átadta Norma Jeane-nek a szükséges válási papírokat. Az utolsó beszélgetésük során semmi jelét nem mutatta, hogy gyerek után vágyna. Éppen ellenkezőleg, csak arról beszélt, hogy mielőbb színésznő szeretne lenni, és nincs az a filmstúdió – jelentette ki –, amelyik egy férjes asszony képzésére adna ki pénzt, aki bármikor teherbe eshet.

Amikor Norma Jeane ajtót nyitott Doughertynek, az arca sugárzott az örömtől, és nem azért, mert a férje végül beleegyezett a válásba. Még a hét elején – a válási papírok nélkül – megkapta, amire a leginkább vágyott: ígéretet a Twentieth Century-Fox típuskarakter-szerepekben való fellépésre vonatkozó szerződésére.

Norma Jeane egy részlettel is szolgált Doughertynek. A stúdió új nevet adott neki. Mi a véleménye róla Jimnek? „Gyönyörű – hangzott az udvarias válasz –, egyszerűen gyönyörű.” Majd távozott.

Ez a név Marilyn Monroe volt.

Tartalom

Első rész: A skorpiók országában

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Második rész: DiMaggio – egy kudarcba fulladt kapcsolat

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

Harmadik rész: Tönkrement házasság – megtört lélek

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

Negyedik rész: Marilyn és a Kennedy fivérek

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

Ötödik rész: A gyertya csonkig ég

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

Hatodik rész: Epilógus

58.

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Név- és tárgymutató

Források 2022-ig

Jegyzetek

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Felelős szerkesztő: Gspann Veronika
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Encode Sans Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0