NICHOLAS SPARKS

ÉS
M. NIGHT SHYAMALAN

Maradj

A mű eredeti címe

Remain

Copyright © 2025 by Willow Holdings, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

THE POEMS OF EMILY DICKINSON: VARIORUM EDITION, edited by Ralph W. Franklin, Cambridge, Mass.: The Belknap Press of Harvard University Press, Copyright © 1998 by the President and Fellows of Harvard College. Copyright © 1951, 1955 by the President and Fellows of Harvard College. Copyright © renewed 1979, 1983 by the President and Fellows of Harvard College. Copyright © 1914, 1918, 1919, 1924, 1929, 1930, 1932, 1935, 1937, 1942 by Martha Dickinson Bianchi. Copyright © 1952, 1957, 1958, 1963, 1965 by Mary L. Hampson. Used by permission. All rights reserved.

Hungarian translation © Ruff Orsolya

Hungarian translation „As Subtle As Tomorrow”,

„Tell All the Truth But Tell It Slant” © G. István László

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

RUFF ORSOLYA

Az Emily Dickinson-verseket

G. ISTVÁN LÁSZLÓ

fordította

A másként nem jelölt verseket

RUFF ORSOLYA

fordította

ISBN 978 615 104 131 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Theresa Parknak, aki velem volt minden egyes lépésnél

Első fejezet

Májusban Cape Cod reményt ébreszt a korábban jéggé dermedt New York-iak szívében, hiszen zöldellő pázsitjai és az óceán felől fújdogáló szellők már a küszöbön ólálkodó nyár ígéretét hordozzák magukban. Miközben letekertem a kocsim ablakát, és beszívtam az egyre növekvő dolgok illatát, azon álmélkodtam, milyen távolinak tűnik a város szürke, barátságtalan égboltja meg esővízzel elárasztott csatornái. Itt legalábbis már rég visszavonult a tél, és elérhető közelségbe kerültek a lassabb, fényben úszó napok.

Párszor már ellátogattam Cape Codra, de ebben a bizonyos városban még sosem jártam. A közeli delejes Provincetown csendesebb, kisebb unokatestvérében, Heatheringtonben szemlátomást tobzódott a klasszikus ötvenes évekbeli életérzés. A főútvonalának számító Pleasant Streeten végighajtva megakadt a szemem a régiségeket, ínyenc jégkrémet, fajátékokat, kövön sütött pizzát áruló különös, sikkes üzleteken, valamint azokon a szülőkön, akik drága babakocsikat tologattak a téglából kirakott járdán. Kirándulók tűntek el, majd bukkantak elő a boltokból, egy nagy, régimódi óra alatti fapadon pedig két idősebb baseballsapkás úriember tereferélt. Egy útkereszteződésnél, miközben arra vártam, hogy a hátukra erősített gitárral átkeljen néhány zenész, kiszúrtam egy retró stílusú gyógyszertárat és egy üdítőbárt a sarkon; odabent a pultnál egy csapat kamasz ült, akik hosszú szívószálon turmixot szopogattak.

Mosolyogva arra gondoltam, hogy mindez már-már túl tökéletes ahhoz, hogy igaz legyen, ám alaposabb megfontolás után logikusnak tűnt, hogy a legjobb barátom, Oscar, olyan bevándorló szülők leszármazottjaként, akik még csemegeboltot vittek Bostonban, az eszményi amerikai álom egy darabkáját kereste. Amikor újra beindult a forgalom, szépen rendben tartott gyarmati stílusú és deszkaborítású házakat pillantottam meg, amelyeket a tőlem jobbra és balra eső mellékutcákban fehér léckerítés szegélyezett. El kellett ismernem, hogy Heatherington valóban festői látványt nyújtott, és mintha csak végszóra történt volna, odafent hirtelen elvonultak a felhők, és olyan kéken ragyogott az ég, hogy hunyorognom kellett.

Hétfő volt, egy új munkahét szokásos kezdete, és azért jöttem a városba, hogy segítsek Oscarnak és a feleségének, Lorenának megtervezni és felépíteni a nyaralójukat, noha eddig csak fényképeket láttam a telekről, amelyet megvettek. Alig vártam, hogy meghallgassam, mit forgatnak a fejükben, hiszen aznap volt az első igazi megbeszélésünk a projektről. Az általuk kapott utasításokat követve és a szememet a GPS-en tartva lefordultam a Pleasant Streetről, és a ház jövendő helyszíne felé tartottam, ahová megbeszéltük a találkát. A város szélén egy terjedelmes vásártér mellett haladtam el, ahol a színpadok még az építés különböző fázisaiban álltak. Poros kisteherautók töltötték meg a kavicsos parkolót, és a távolban munkások gürcöltek. Lázasan folyt a munka, eszeveszetten készítették elő a közelgő maszk- és zenefesztivált a hónap végén esedékes emlékezet napjához kapcsolódó hétvégére. Sokat hallottam a fesztiválról, miközben hiába próbáltam szálláshelyet találni; végül Oscar segítségét kellett kérnem, hogy legyen hol aludnom. A hosszú hétvégére jó negyven-ötven zenekar készült a városba, és bizony húszezer ember részvételére számítottak. Amikor arról kérdeztem, hogy miféle zenét fognak majd játszani, Oscar egyszerűen felhorkant:

– Honnan tudnám? Biztosan valami fura Z generációs zenét.

Néhány perccel később lefordultam a füves útra, amely, feltételezésem szerint, az óceánra néző szirtfalra vezetett. A korábbi járművek keréknyomait követve lassan haladtam, az Aston Martinom mégis egyre csak rángatott és döcögött, ahogy a füvet felváltotta a sár. Kétoldalt a magasban összehajló nyír-, szil- és juharfák alkottak egységes lombkoronát, majd a dombtetőn végül kijutottam egy tisztásra.

Lapos és füves fennsíkra értem, amelyet fenséges tölgyfák gyűrűje, valamint a sötét zafírok színét magára öltő óceán panorámája vett körül. Pillangók repkedtek egy kis pitypangfolt felett, a levegő sós volt, és felidézte bennem a tengerparton töltött nyarakról őrzött emlékeimet. A motor hangján túl meghallottam a fákról alászálló vibráló madárfüttyöt, és amikor felnéztem, megpillantottam egy odafent köröző Cooper-héját. Elámultam, vajon hogyan úszta meg eddig ez a hely, hogy beépítsék.

Hamarosan tekintélyes faszerkezet tűnt elő: egy szabályos játszótér, amely úgy festett, mintha az égből pottyant volna alá hintákkal, húzódzkodókkal, több csúszdával meg egy színpompás napellenzővel megkoronázott toronnyal kiegészülve. Oscarnak mind az öt gyereke a szerkezeten nyüzsgött, mialatt ők ketten Lorenával egy közeli piknikasztaltól figyelték őket. Oscar szokás szerint egy retró focimezt viselt a korai hatvanas évekből, ezúttal a Cleveland Brownstól.

Nem sokkal azután, hogy lediplomázott a New York Universityn, Oscar pénzt különített el, hogy az NFL-től, az NBA-től, az NHL-től és az MLB-től megvegye a franchise-jogokat ahhoz, hogy ruhaneműt gyártson és értékesítsen. A koncepciója az volt, hogy az aktuális játékosok nevét és számát tette a vintage stílusú mezekre. Pedáns volt a dizájnt és a minőséget illetően, és gondoskodott róla, hogy minden egyes darab fantasztikusan puhának érződjék, ugyanakkor megfelelően agyonhasználtnak is tűnjék. Nagyon értett a közösségi médiában történő reklámozáshoz meg a marketinghez, és habár a mezek a kezdetektől népszerűek voltak, az eladások akkor lőttek ki igazán, amikor egy ismert rapper kezdte el hordani őket a koncertjein, meg népszerű influenszerek posztoltak róluk rendszeresen. Végül magántőke-befektető vállalatok kezdtek el szimatolni körülötte, és Oscar közel egymilliárd dollárért adta el a céget. Ízig-vérig sikertörténet volt az övé. A szülei, akiket már-már a nevelőszüleimnek tekintettem, alig tudták palástolni a büszkeségüket, és amikor csak kitették otthonról a lábukat, mindig összeillő mezeket viseltek, továbbá az Egyesült Államokban élő meg az Indiában maradt számtalan rokonuknak büszkélkedtek a fiuk sikerével. Oscar rájuk hagyta a dolgot, de a pénz alapvetően nem változtatta meg sem őt, sem pedig Lorenát.

Az egymáshoz illő Cadillac Escalade-jeik mellé parkoltam, amelyektől az én kocsim játék autónak tűnt, és Oscar tárt karokkal közeledett felém. A családjához hasonlóan ő is ölelkezős típus volt, és elég biztos vagyok benne, hogy mindenkit megölelt, köztük a boltosokat, a medencéjét takarító fickót és még az adóellenőröket is. Már rég feladtam a fehér, protestáns, angolszász hátteremből eredő ellenállásomat, és viszonoztam az ölelését. Meglapogatta a hátamat, mielőtt szétváltunk volna.

– Hát sikerült – mondta széles vigyorral. – Mit gondolsz?

– Elképesztő – ismertem el. – Túltesz még a fotókon is, amiket küldtél.

Oscar leheletnyi csodálkozással nézett körül.

– Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy megvettem ezt a helyet. Az egyik tőzsdecápás haver ellen licitáltam, és tudod, hogy azok mennyire utálnak veszíteni. – A piknikasztal felé bökött a fejével. – Gyere, Lorena egyfolytában rólad kérdezősködik.

Amikor elindultunk, a játszótér felé biccentettem.

– Az meg mi?

– Múlt héten állítottam fel. Úgy kalkulálok, hogy ha elkezdjük az építkezést, majd lefoglalja a gyerekeket, amíg mi a helyszínt járjuk, és ellenőrizzük, hogy haladnak.

– Hány évesek is most?

– Leo hét. Lalita és Lakshmi hatévesek. Logesh öt, Luca pedig most töltötte be a négyet. Tudom, rengeteg az L., de az a jó benne, hogy olyanokat mondhatok, hogy „Vidd ki innen L.-t!”, „Hallgattasd el L.-t!”, vagy „Ültesd le L.-t!”.

– Fogadok, hogy Lorena imádja.

– Nem annyira – kuncogott. – De az egész „kezdődjön a keresztnevük L.-lel” dolog tőle indult, és a gyerekek szerint vicces.

Addigra már Lorena is felállt. Sötét frufruját kisöpörte a szeméből, és elénk sietett. Társaságkedvelő olasz-amerikai energiabombaként megingathatatlan erő és állóképesség birtokában volt, amivel még Oscar sem tudta tartani a lépést. A férjéhez hasonlóan ő is ölelkezős volt, és ez a gesztus tőle is olyannak hatott, mintha egy paplanba csomagoltak volna. Akkor sem engedte el a kezemet, miután már elhúzódott.

– Hogy vagy? – kérdezte, és kifejező barna szeme az arcomat fürkészte. – Úgy aggódtam miattad.

– Jobban vagyok – feleltem, reményeim szerint egy megnyugtatónak szánt mosoly kíséretében.

– Megkaptad a pakkomat?

A legutóbbi kórházi tartózkodásom félidejében egy óriási kosár érkezett tele rágcsálnivalókkal, csokiszeletekkel, cukorkával, amit egy meglehetősen nagy plüsspingvin kísért. Valamiért – talán mert egyszer lelkesen meséltem neki a Pingvinek vándorlása című dokumentumfilmről – Lorena azt hitte, hogy különösen odavagyok a császárpingvinekért, én pedig sosem vesződtem azzal, hogy kijavítsam.

– Igen. Köszönöm szépen. Remélem, nem baj, hogy a finomságokat megosztottam néhány betegtársammal.

– Egyáltalán nem – mondta, azzal elengedte végre a kezemet, és végigmért. – Jól nézel ki. Sokkal… kipihentebbnek tűnsz, mint amikor legutóbb láttalak.

– Annak is érzem magam – helyeseltem. – Hogy vannak a gyerekek?

– Vadócok, mint mindig. – Felsóhajtott, és bánatos mosollyal az arcán a játszótér felé intett. – Nem lett volna szabad hagynom, hogy Oscar rábeszéljen egy ötödikre. Mire Luca megérkezett, addigra már az összes elvet és szabályt feladtuk. Ő viszont megúszik mindent.

Tiszta szívből felnevetett. Oscar a New York Universityn ismerte meg, és közgazdászként egészen az ikrek megszületéséig Lorena segített felépíteni az üzletet, akkor viszont a háttérbe vonult, hogy a növekvő fészekaljról gondoskodjék. Az otthonukat, ahogy Oscarét egykoron, rendetlennek és hangosnak lehetett mondani, a négy fal között vibráló energiától pedig mintha folyamatos pezsgésben lett volna. Lorenát ugyanakkor nem zökkentette ki a káosz. Sosem láttam kimerültnek vagy akár csak türelmetlennek.

– Meddig tudtok maradni? – kérdeztem.

– Csak péntek estig – válaszolta. – A gyerekeknek fellépéseik meg vizsgáik lesznek a jövő héten. De amikor elkezdődik végre a vakáció, itt leszünk majd egész nyáron.

– Engedd el L.-t! – kiáltotta Oscar, és nem tudtam visszafojtani a mosolyomat, amikor Lorena a szemét forgatta. – Egy pillanat – vetette oda Oscar, majd megindult a játszótér felé. Leo satuba fogta Logesh fejét, de minden erejével azon volt, hogy ártatlannak tűnjék, ha netán Oscar valamelyik másik gyerekkel ordítozna.

– Nem tudom, hogyan bírjátok ti ketten – mondtam. – Engem mindig lenyűgöz a dolog.

– Micsoda? A gyereknevelés? – kérdezte Lorena tettetett ártatlansággal. – Segít a dadus, de valójában olyan, mint Paulie-ra vigyázni. Reggel kiteszel néhány tálka ételt és vizet, meg egy alomtálcát, és akár egész napra megfeledkezhetsz róluk.

Elmosolyodtam.

– Köszönöm, hogy vigyáztatok rá, amíg a kórházban voltam. Hol van most?

– Még mindig a macskahordozóban, a terepjárómban – mondta Lorena –, abban, amelyik a tiéd mellett parkol. Ne aggódj… lehúztam az ablakokat, de nem voltam benne biztos, hogyan reagálna, ha kihozom ide. Tudom, hogy benti cica.

– Tényleg az – hagytam rá. – Az állatorvosi viziteket meg a nálatok töltött időt leszámítva sosem hagyta el a lakásomat. Hogy van?

– Kellett néhány nap, mire előbújt a rejtekhelyéről, de azután már kedves és boldog volt, kivéve, amikor a kicsik végigkergették a házon. Nagyon sok időt töltött a kanapé mögött az ablak közelében, ahol nem érhették el. De este, amikor már lefeküdtek, összegömbölyödött az ölemben.

– Nagyon úgy hangzik, hogy megkedvelt téged.

– Mindig is kutyásként gondoltam magamra, de ő teljesen átprogramozott – közölte Lorena. – Viszont muszáj megkérdeznem: miért adtad neki a Paulie nevet?

– Hogy érted?

– Hiszen lány, a Paulie meg fiúnév.

– Kiskölyökként nagyon szerettem a Rocky című filmet.

– Akkor miért nem nevezted el Adriannek?

– Mert olyan paulie-san festett.

Lorena felnevetett. Közben Leo eleresztette Logesht, aki tovább dörzsölte a nyakát, Oscar pedig ismét csatlakozott hozzánk.

– Elmondása szerint azt próbálta megmutatni Logeshnak, hogy mit kell csinálnia, ha egyszer valaki belekötne – magyarázta Oscar.

– És ugye megmondtad neki, hogy ahelyett, hogy satuba fogja az illető fejét, szóljon a tanárának, vagy jöjjön egyenesen hozzánk? – kérdezte Lorena.

– Igen – biccentett határozottan Oscar. – Természetesen ezt mondtam.

Lorena kétkedő pillantást vetett rá, majd megköszörülte a torkát.

– Tudom, hogy Oscarral még sok megbeszélnivalótok van, szóval beviszem a gyerekeket a városba, hogy egyenek valamit. Mostanra valószínűleg az éhhalál küszöbén tántorognak. Nektek mit hozhatok?

– Egy grillcsirkés saláta remek lenne, köszönöm – feleltem. – Vagy amit szerezni tudsz… gondolom, lesz épp elég dolgod – mondtam bocsánatkérőn, és a játszótér felé biccentettem.

– Hoznál nekem egy dupla sajtburgert és hagymakarikákat? – vetette közbe Oscar egy reménykedő pillantás kíséretében. – Meg egy csokiturmixot?

Lorena vidáman felvonta az egyik szemöldökét.

– Hát persze… Akkor két grillcsirkés saláta rendel – válaszolta.

– De édesem, én éhes vagyok…

– Akkor majd hozok neked egy almát is. – Lorena a mászóka felé fordult. – Gyerekek! – kiáltott fel. – Indulás ebédelni!

A gyerekek rá se hederítettek.

– Ideje abrakolni, szóval minden L., irány a mami kocsija! – ordította el magát Oscar.

A gyerekek vonakodva lemásztak a mászókáról, és lassan elindultak Lorena autója felé. A felnőttek a nyomukba eredtek, és Oscar kinyitotta a hátsó ajtót, hogy kiemelje a macskahordozót. Én átvettem és bekukucskáltam, mire Paulie nagyra nyílt szemmel és kimerült tekintettel nézett vissza rám.

Miközben Oscar és Lorena segített a gyerekeknek a beszállásban – néhányan közülük még gyerekülésben utaztak –, én addig a kocsimhoz vittem a hordozót. Bedugtam az ujjaimat a ketrecbe, és mormolva üdvözöltem Paulie-t, de az autóúttól még mindig túl ideges vagy zaklatott volt, hogy felém közeledjen. Békén hagytam, lehúztam neki az ablakokat, majd magamhoz vettem a laptopomat, és egy jegyzetfüzetet meg tollat a hátizsákomból. Lorena felénk intett, ahogy kifelé tolatott a kocsifelhajtón.

Amint helyet foglaltunk a piknikasztalnál, Oscar rögtön felém hajolt.

– Rendben, most, hogy végre van egy kis nyugtunk, meséld el, milyen volt az utolsó néhány hét a kórházban! Meg kell mondjam, az a hely inkább tűnt valami countryklubnak vagy egy kisebb egyetemi campusnak, mint pszichiátriai intézetnek.

– Minden rendben volt – vontam meg a vállam. – És a szolgáltatások tényleg elég puccosak voltak, bár nem csak egy rakás wellnesskezelés állt az ember rendelkezésére.

Noha az ottani tartózkodásom alatt hébe-hóba azért beszéltünk telefonon, most megint röviden elmagyaráztam neki a programot, ami nagy hangsúlyt fektetett a DBT-re, azaz a dialektikus viselkedésterápiára. A DBT, magyaráztam, a viselkedések, nem pedig az érzelmek vagy emóciók fontosságára összpontosít, azok ugyanis mulandók.

– Oké – biccentett Oscar. – De tényleg olyan jó volt a kaja, ahogy mondtad? – erősködött.

– Igen – bizonygattam. – Hétvégenként, ha szép idő volt, még sütögettünk is.

– Úgy hangzik, mint A Fehér Lótusz, csak terápiával.

– Nem rossz hely – ismertem el. – Viszont fel kellett tárnom az életemnek olyan mozzanatait, amelyeket hosszú időn keresztül próbáltam figyelmen kívül hagyni.

– Úgy érted, a Richie Rich gyerekkorodat, meg a hibbant szüleidet, akik elrontottak téged?

– Valami olyasmit.

Oscar keresztbe fonta a karját, és ezúttal komolyan végigmért.

– Meg kell ígérned, hogy felhívsz, ha azt érzed, ismét elborít a sötétség, Tate. – Elkapta a pillantását, majd ünnepélyesen ismét a szemembe nézett. – Nagyon féltettelek.

Meghatódtam attól, amit mondott, bólintottam, és mindketten csendbe burkolóztunk azoknak a szívszorító napoknak az emlékétől. De Oscar arca hamarosan megint kaján kifejezést öltött. Előrehajolt, és a szeme kíváncsiságtól fénylett.

– Segítettek megfejteni azokat a kis meglepetésbombákat, amelyeket a nővéred dobott le közvetlenül a halála előtt?

Eszembe jutott, hogy miket mondott a nővérem, és ismét megrántottam a vállam.

– Az orvosok azt latolgatták, hogy Sylviánál talán valami idegrendszeri rendellenesség alakult ki, amikor a szervei felmondták a szolgálatot.

– De te hittél neki? – makacskodott Oscar.

Haboztam, és gondosan megválogattam a szavaimat:

– Sylvia sosem hazudott nekem, ami azt jelenti, hogy elhittem minden szavát. De beszéljünk majd róla, amikor több időnk lesz. Hiszen végül is – mondtam, és kinyitottam a jegyzetfüzetemet – meg kell terveznünk egy házat.

Második fejezet

Majdnem egy éve már, hogy elveszítettem a nővéremet, Sylviát. A halála után bénító depresszióba zuhantam, ami végül odáig vezetett, hogy hetekig képtelen voltam kikelni az ágyból, válaszolni a telefonhívásokra vagy az e-mailekre, vagy akár csak megfürödni. Abban a sötét időszakban az egyetlen kapaszkodóm Paulie volt; noha minden mást elhanyagoltam, őt valahogy sikerült életben tartanom. Amikor Oscar megdöngette a lakásom ajtaját, és meggyőzött arról, hogy csatlakozzam egy pszichiátriai intézet terápiás programjához, megígérte, hogy vigyázni fog rá az ott-tartózkodásom alatt. Ezért – ahogy még rengeteg mindenért – örökké hálás leszek neki.

Késő januári hófúvásban érkeztem a kórházhoz; zsinórban három egymást követő napon szakadt a hó, és fehér paplant terített a tájra. A ligetre néző szobám ablakán kipillantva emlékszem, azon tűnődtem, hogy hová bújnak a hasonló viharok elől a madarak, és közben arra gondoltam, hogy Sylvia tudta volna a választ.

Öt évvel volt idősebb nálam, és képes volt egészen földöntúli módon kapcsolódni a természeti világhoz, így aztán Sylvia minden formájában imádta a szépséget és az életet, talán azért, mert fiatal korában az utóbbit tekintve sok mindentől megfosztatott. A szívét kisgyerekként tönkretette egy vírus, és bár az egész ország területéről érkeztek neves specialisták, hogy megvizsgálják, a kiskorát leginkább az Ötödik sugárúti otthonunkba bezárva töltötte, ahol magántanítók oktatták. Szabadidejében a romantikus meg fantasyregények világába menekült, vagy kibámult a hálószobája ablakán, és sóváran követte a tekintetével az embereket odalent a Central Parkban. Összefacsarodott a szívem az arcán felderengő vágyakozás láttán, amellyel a füvön ejtőző családokat, szerelmeseket és turistákat figyelte, mégis képes volt számomra teljesen idegen módon szemlélni a világot. Számára ugyanis végtelen rejtélyek és csodák színhelyét jelentette. Gyerekkoromban, emlékszem, rámutatott azokra a hétköznapi csodákra, amelyek megragadták a figyelmét: például a felszáradt eső után maradt poros nyomokra az ablakon, vagy egy pókháló szimmetrikus szövevényességére. Azt magyarázta, hogy ha hajlandó lennék nem egyszerűen csak nézni, hanem valóban meg is látni a körülöttünk lévő világot, akkor megtapasztalhatnám a transzcendenst, bármit is jelentett az őszerinte.

A pszichiáterem, dr. Rollins gyakran megállapította, hogy Sylvia büszke lenne rám, amiért segítséget kértem akkor, amikor szükségem volt rá, és kétségtelenül igaza volt. A kórház pazar hírnévvel bíró, drága hely volt Connecticut buja vidékén. Négy hónapos ottlétem alatt heti háromszor találkoztunk, amellett, hogy csoportterápián és érzelmikészség-fejlesztésen vettem részt. Habár a páciensek javarészt függőséggel küzdöttek, kisebb halmazuk – hozzám hasonlóan – más okokból tartózkodott ott. Én önkéntes alapon jelentkeztem be, méghozzá azzal a tudattal, hogy bármikor elmehetek. Ezekben a napokban megkönnyebbülten mondhatom, hogy már nem érzem azt, mintha egy sötét alagútban élnék, habár néha eltűnődöm rajta, hogy valóban meggyógyultam-e.

Mindent egybevetve én még mindig én vagyok: Tate Donovan, harmincnyolc éves építész, aki a nővére halálával elveszítette az egyetlen igazi családtagját. A történtek miatt és hónapokig tartó fizikai és mentális távollét után végül belementem, hogy az egyik legkiválóbb New York-i építészcégből kivásároljanak a partnerek. Így aztán felnőtt életem során először kaptam magam azon, hogy nincsenek kötöttségeim, egyedül vagyok, ugyanakkor bizonytalan abban, miféle jövő várhat még rám.

Ha megkérdezték volna a szüleimet, valószínűleg nem lepődtek volna meg különösebben azon, hogy így végeztem. Másfelől viszont csinálhattam bármit, szemlátomást semmi sem tetszett nekik, és noha nem vagyok egyedül azzal az érzéssel, hogy gyerekként elhanyagoltak vagy nem szerettek, dr. Rollins segített megérteni, hogy nem feltétlenül szabad megengednem magamnak, hogy örök időkre azok az érzések határozzanak meg engem. Ugyanakkor még neki is el kellett ismernie, hogy a körülményeket tekintve nem volt épp mindennapinak mondható a gyerekkorom.

Az apám egy olyan konglomerátumnak volt a vezérigazgatója, amely különböző iparágakban termelt pénzt. Bányászat. Gazdálkodás. Gyógyszeripar. Kőolaj és földgáz. Repülő- és űripar. Dacára annak, hogy továbbra is az egyik főrészvényes vagyok, sosem szenteltem nagyobb figyelmet az üzletnek annál, mint hogy ránéztem a havi kimutatásokra, amikor azok befutottak a postaládámba. A vállalatot a dédnagyapám alapította, a nagyapám kibővítette, majd végül az apám építette birodalommá. Valódi törtetők voltak a család ezen ágán, legalábbis ami a generációs vagyongyarapítást illette. Ezzel szemben az anyám egy román szépség volt, aki több nyelven beszélt folyékonyan, és magazinok címlapján szerepelt. Modellként dolgozott, amikor a szüleim megismerkedtek egymással, és gyanítom, hogy csak azért lettek gyerekeik, mert az ő pozíciójukban lévő emberektől elvárták, hogy örökösöket nemzzenek. De csak találgatok. Valójában fogalmam sincs a dologról.

Amit tudok, az a következő: egy penthouse-lakásban éltünk a New York-i Upper East Side-on, de az apám ritkán volt otthon. Sokat utazott, általában üzleti okokból, máskor meg azért – mint azt történetesen megtudtam –, hogy valamelyik szeretője társaságát élvezze. Az anyám minden egyes nap a reggeli edzése után inni kezdett, és a salátáját turkálta ahelyett, hogy megette volna, az estéi nagy részét pedig jótékonysági rendezvényeken töltötte. A nővéremet és engem a dadusok és a személyzet nevelt fel, köztük a házvezetőnők, az asszisztensek, a séf, és még az a hölgy is, aki heti kétszer azért jött, hogy ajándékokat csomagoljon. Sofőrök furikáztak, privát gépeken repkedtem, és kis koromban, Sylviához hasonlóan, magántanárok tanítottak, ami elszigetelt a korombeli gyerekektől. A nyarakat az óceánparti házban töltöttük Long Islanden, ahol a szüleim minden második este koktélpartit adtak, amelyektől a nővéremmel el voltunk tiltva. Helyette filmeket néztünk az emeleten, vagy a parton ücsörögtünk, amíg a részeg vendégek a medencénél mulatoztak. Azon ritka estéken, amikor mind a négyen otthon voltunk, olyan érzésem támadt, hogy a szüleim összezavarodva néznek minket, hogy mégis kik vagyunk, és honnan pottyantunk ide.

A szüleim javára írandó, hogy nagyra értékelték a jó oktatást, ami megmagyarázta a jól fizetett tanárok végtelen seregét. A műtét után javulás állt be az egészségében, és Sylvia végre elkezdhetett a Brearley-re járni, ami egy elit lányiskola, csupán néhány háztömbnyire az otthonunktól. Néhány évvel később, amikor tizenkettő lettem, elküldtek Exeterbe.

A bentlakásos iskolában töltött éveim mély hatást gyakoroltak rám. Noha hiányzott a nővérem, a kollégiumi élet és a szüleimtől való távolság végre esélyt adott arra, hogy barátokat szerezzek. Idővel elsajátítottam a társalgás és a könnyed cseverészés művészetét, még ha a belső világomat meg is tartottam magamnak. Ahogy nőtt az önbizalmam, úgy csatlakoztam a foci- és a lacrosse-csapathoz, és elég jó voltam ahhoz, hogy olyan sportokba vágjak bele, amelyeket fiatal kölyökként nem űztem. Kitűntem matekból, és tehetséges voltam a rajzban. Még egy kis szerencsém is volt a lányoknál, a végzős évem nagy részében ugyanis Carlyval, egy csinos newporti lánnyal randizgattam. A legfontosabb viszont, hogy a legjobb barátok lettünk egy Oscar nevű ösztöndíjas diákkal, és alkalmanként a nagy és élénk dél-ázsiai bevándorló családjával töltöttem a hétvégéket Dorchesterben. Viccelődtek, egymás szavába vágva beszéltek, hangosan nevettek. Amikor kilencükkel körülültük a vacsoraasztalt, és néztem, ahogy megragadják a fűszeres étellel megpakolt tálakat, miközben az érdekfeszítő történeteikkel traktálják egymást, óhatatlanul is azt éreztem, mintha hirtelen egy másik bolygón landoltam volna. Oscar tanította meg nekem, hogy mit jelent a barátság, és a társaságában, akárcsak a nővéremmel, nem kellett örökké résen lennem, hanem egyszerűen csak önmagam lehettem.

Mivel a szüleimet csak ritkán láttam – amíg nem végeztem a Yale-en, mindössze nyaranta jártam haza meg az ünnepeken –, javarészt idegenek maradtak számomra. Emlékszem, hogy az érettségi zűrzavarában az apám félrevont, és közölte velem, hogy azt szeretné, ha a nyomdokain haladva üzleti szakirányra mennék az egyetemen. Elképedésemben némán rámeredtem, majd úgy tettem, mintha megpillantanék egy havert a tömegben, és olajra léptem. Ehelyett a saját érdeklődésemet követve és életemben először a szüleim elvárásaival nyíltan szembeszegülve építészszakra mentem. A diplomaosztót követő nyáron beköltöztem a saját lakásomba a városban, és egyszerű műszaki rajzolóként kezdtem el dolgozni egy Upper East Side-i építészcégnél. Végül néhány év múlva visszaültem az iskolapadba a mesterdiploma miatt, majd partner lettem ugyanannál a vállalatnál, és újonnan meggazdagodott ügyfeleket szereztem, akik az álomházukat akarták felépíteni.

Sylvia közben a városban járt egyetemre, és a New Schoolban diplomázott környezettudományból. Egy nonprofit szervezetnél dolgozott, és East Village-ben lakott, amikor a barátain keresztül megismerkedett egy Mike nevű férfival, és beleszeretett. Az apám ragaszkodott a házasság előtti szerződéshez – Mike egy előkelő előkészítő iskolában tanított zenét, közel az otthonunkhoz, és olyan szegény volt, amennyire mi gazdagok –, ám az egyértelmű volt, hogy Sylvia és Mike oda és vissza vannak egymásért. Miután huszonkilenc éves koromban a szüleink gépe belezuhant az Atlanti-óceánba, Mike támogatta a temetésen zokogó nővéremet, és a gyászidőszakban türelemmel és megértéssel fordult felé. Igazán jó srác volt, és az is maradt.

Sylviát jobban megviselte a szüleink halála, mint engem, másfelől viszont ő sosem érezte, hogy elidegenedett volna tőlük, netán azt, hogy nem szerették volna. A dr. Rollinsszal való konzultációk segítettek elfogadni, hogy talán az egészségügyi állapota miatt voltak vele mások; hogy az általam érzékelt mellőzöttség legalább részben a Sylvia felé irányuló aggodalmas figyelem eredménye. A szívem mélyén ugyanakkor azt hiszem, hogy Sylvia veleszületett jósága egyszerűen megzavarta a benyomásait. Kedvesebb volt nálam, megbocsátóbb, és hajlamos a legjobbat feltételezni az emberekről. Tőlem eltérően hitt Istenben és az ismeretlen rejtélyeiben, beleértve a szellemek és a túlvilág létezését.

Csak sokkal később értettem meg, milyen mélyreható volt ez a meggyőződése.

Harmadik fejezet

A piknikasztalnál a jegyzetfüzetem első oldalára lapoztam.

– Ugye átbeszéltétek Lorenával, hogy alapvetően mit szeretnétek?

– Nagyjából – felelte Oscar. – Mindig is álmodoztunk róla, hogy majd lesz egy nyaralónk, a gyerekek meg imádják a strandot.

Oldalra billentettem a fejem.

– Van elképzelésetek a stílusát illetően? Mint a hagyományos Cape Cod-i? Vagy valami modernebbet szeretnétek?

– Meg akartuk várni, hogy te mit ajánlasz.

Biccentettem, és közben a szemem sem rebbent. Sok korábbi ügyfelemnek – egytől egyig és a legkülönbözőbb módokon roppant sikeres emberek – nehézséget jelentett a folyamat koncepciós része. A kihívás általában abban keresendő, hogy a hasonlóan gazdag szomszédjaik házainál felismerhetően jobbat, attól eltérőt, figyelemfelkeltőt szeretnének építeni, de tudtam, hogy sem Oscar, sem pedig Lorena nem gondolkodik ezekben. Kevésbé izgatta őket, hogy státuszszimbólumot hozzanak létre, sokkal inkább egy olyan helyre vágytak, amelyet valóban az otthonuknak érezhettek.

– Meg akarod várni, hogy Lorena visszatérjen? Mielőtt belevágunk?

– Á, nem bánja, ha addig is haladunk.

– Rendben – mondtam. – De mielőtt belevetnénk magunkat, szerettem volna egy percet arra szánni, hogy köszönetet mondjak neked.

– Miért? – Oscar zavartnak tűnt.

– Hogy lehetőséget adtál arra, hogy megtervezzem és felügyeljem ennek a háznak a felépítését.

– Tate…

Feltartottam a kezem.

– Tudom, hogy azért adtad nekem ezt a projektet, mert úgy érezted, hogy szükségem van valami kézzelfoghatóra, ami majd visszaránt a földre, különösen azután, hogy otthagytam a céget. Most már jobban vagyok – nagyrészt neked köszönhetően. És izgatott, hogy elkezdhetek önállóan dolgozni. – Nyíltan a szemébe néztem. – De szeretném, ha tudnád, hogy szívvel-lélekkel azon vagyok, hogy a lehető legszebb házat építsem fel neked meg Lorenának.

Oscar elmosolyodott.

– Tudom, hogy így lesz.

A legalapvetőbb dolgok átbeszélése után – Oscar például úgy saccolta, tizenkét hálószobára lesz szükségük, hogy elszállásolhassák nemcsak a gyerekeket, de terebélyes családjuk más tagjait is, anyóst, apóst, meg azokat a barátokat, akiket szeretnének vendégül látni – a szirtfal felé sétáltunk. A naptól kezdett felmelegedni a levegő, amitől a tengeri szellő már-már balzsamosnak érződött. A Cooper-héja tovább körözött, és követett minket a birtokon át. A szakadék pereme finoman lejtett a lenti homokos strand irányába.

– A telek félig lenyúlik – mondta Oscar, és arra mutatott. – Onnantól közterület egészen a strandig, de ahogy látod, halandó ember valójában nem tudja elérni, hacsak nem csónakkal. A kilátás felülmúlhatatlan.

– Nagyon fogjátok szeretni.

– Hasonlít a tiédre Long Islanden? – kérdezte a szüleimtől örökölt házra utalva.

– Nem – feleltem –, de ugyanolyan szép.

Továbbra is a hullámok váltakozó ritmusát tanulmányoztam, amikor tőlem balra mozgást érzékeltem az autóm közelében, méghozzá egy ismerős rebbenést a perifériás látásom legszélén.

Ezek a rebbenő „látomások”, amelyeket perifériás oscillopsiaként is emlegetnek, nem sokkal a nővérem halála után kezdődtek. A NewYork-Presbyterian neurológusai megvizsgáltak, ki akarták ugyanis zárni az esetleges születési rendellenességet, betegséget vagy olyan sérülést, amelynek nincs köze a depressziómhoz. Minden elképzelhető tesztet lefuttattak, nem törődve azzal, mennyire drágák vagy időigényesek, majd arra jutottak, hogy fizikálisan kutya bajom. Ehelyett az volt az elméletük, miként később dr. Rollinsnak is, hogy ez csupán a nővérem elvesztésével járó stressz jele, és az incidensek idővel alábbhagynak majd.

Ám nem így történt, és ahogy az oscillopsia folytatódott, váratlan feszültséget éreztem a nyakamban és a vállamban. Ne, gondoltam, ne legyen ez már megint! Emlékeztetnem kellett magamat, hogy balra tőlem nincs semmi. És mégis…

A mozgás fokozódott, kitartóan nógatott, hogy találjam meg a forrását. Képtelen voltam figyelmen kívül hagyni, és miután tudtam, hogy csak egyetlen módon állíthatom meg a rebbenéseket, végül megfordultam, és a lehetséges kiváltója után kutattam. Például egy himbálózó faág, egy eltévedt túrázó, vagy akár egy földön ugrabugráló mókus után. A táj ugyanakkor tökéletesen rezzenetlennek tűnt.

– Tate, jól vagy? – zavart meg az elmélkedésben Oscar. – Nagyon elsápadtál.

– Igen, jól – mondtam egy erőltetett mosoly kíséretében, de amikor megint az óceán felé fordultam, a vibrálás folytatódott, és kínzó nyugtalanság kerített hatalmába. Próbáltam nem törődni vele, másfelől viszont azt akartam, hogy maradjon abba a mozgás, így aztán megfordultam, de nem láttam semmit, ami kiválthatta volna. Oscar követte a pillantásomat, majd rám függesztette a tekintetét.

– Láttál valamit? – kérdezte, és aggódva ráncolta a homlokát. – Azt a rebbenős izét, amiről már meséltél?

– Valószínűleg csak elfáradtam a vezetésben – mondtam, mert nem akartam megválaszolni a kérdését. – Biztos vagyok benne, hogy némi alvás után majd jobban fogom érezni magam.

Negyedik fejezet

Az emberek ellenállhatatlannak találták Sylvia szerteágazó, már-már misztikus világlátását, és úgy gyűjtött maga köré barátokat, ahogyan én gyűjtögettem a ruhámon a szöszöket. A húszas és harmincas éveiben a naptára hemzsegett az ebédektől, vacsoráktól és olyan sok különböző emberrel történő kiruccanástól, amelyeket már nem is próbáltam számontartani; akármikor ugrottam be hozzá, állandóan csörögött vagy SMS-ektől csippant a telefonja, így végül már kikapcsolta, hogy ne zavarjon minket. Évekkel később, amikor már meggyengült a szíve, és a kórházban arra a transzplantációra várt, amely aztán sosem következett be, még az orvosok meg a nővérek is úgy gravitáltak felé, ahogyan a bolygók keringenek a Nap körül. Egyszer olyan sok látogatója lett volna, hogy Mike végül időpontokat osztogatott.

Sosem barátkoztam könnyedén, ezért aztán gyakran aggódott miattam. Amíg Exeterben voltam, rendszeresen hívott, e-mailezett, és még kézzel írt leveleket is küldözgetett. A Yale-kollégiumban legendásak voltak a pakkjai: tele voltak minden földi jóval az Eli’stől, a Russ & Daughterstől, meg a Dylan’s Candy Barból. A szívproblémái ellenére és a szüleimtől eltérően törekedett arra, hogy meglátogasson párszor a tanév során. A szüleink halálát követően idővel ténylegesen az az anyukám lett – nem pedig az anyám –, akire mindig is vágytam. Amikor beindult a karrierem, megünnepelte az eredményeimet, de finoman rám pirított a magánéletem miatt. Tisztában volt vele, hogy rajta és Oscaron kívül távol tartom magamtól az emberek többségét, és a munka ürügyén elbarikádozom magam. Gyakran unszolt, hogy vegyek ki szabadságot és utazgassak, ahogyan ők Mike-kal. Szafarikra mentek, és ellátogattak a Machu Picchura; imádták Dél-Spanyolországot és Közép-Amerikát, és előfordult, hogy nyaranta heteket töltöttek ott, amikor Mike szabadságon volt. Sylvia elutazott Rómába, Londonba, Párizsba, Amszterdamba és Berlinbe, és látott jegesmedvéket, amikor Mike-kal vonattal keresztülrobogtak Alaszkán. A távoli kalandokról hazatérve fotókat és videókat mutatott, abban bízva, hogy én is csatlakozni fogok a majdani útjaihoz.

A külső sikereim dacára a gyerekkorom továbbra is árnyékot vetett rám. Gyanította, hogy depressziós vagyok, ezért Sylvia gyakran rákérdezett, hogy emlékeim szerint mikor éreztem utoljára csodálatot, áhítatot, amelyet ő rendszeresen átélt, én meg sosem tudtam, mit feleljek. Javarészt úgy éltem az életemet, mintha egy feladatlista pontjait pipálgatnám ki közben: hosszú órákat töltöttem az irodában, edzettem és egészséges ételeket fogyasztottam, megetettem a macskámat, tartottam a kapcsolatot Oscarral, hébe-hóba randiztam, és a lehető legtöbb időt töltöttem a nővéremmel. Sylvia ugyanakkor többet szeretett volna nekem. Azt akarta, hogy a lehetőségek szélesebb tárházát képzeljem magam elé, és meggyőződése volt, hogy ha szerelmes lennék – és teljesen átadnám magam a szerelem csodájának –, az ellenszer lenne a magányomra.

Nem mintha e tekintetben ne adódtak volna lehetőségeim. A húszas éveimben és még a harmincas éveim elején is kapcsolatról kapcsolatra szökelltem, és bár akadt, amelyik hosszabb ideig tartott, egyik sem fordult igazán komolyra. Sok férfihoz hasonlóan imádtam a szépet, de ismertem magamat, és tudtam, hogy a valódi kapcsolatok olyan sebezhetőséget igényelnek, amelyet én a magam részéről nem éreztem komfortosnak.

– Túlságosan zárkózott vagy – jegyezte meg Sylvia, miután elmagyaráztam neki, hogy miért nem jött össze egy újabb barátnővel.

– Nem, csak válogatós vagyok – feleltem, félig viccelődve.

Nevetett, de a mosolya mögött észrevettem a szomorúságát.

Talán mivel Sylvia egészségügyi bajai mindig is részét képezték az életünknek, ezért igazán sosem hittem, hogy elveszíthetem. Ahogy teltek-múltak az évek, a szívbetegsége elkerülhetetlenül súlyosbodott. Egyre kétségbeesettebb orvosi beavatkozások sorozata után még egyszer utoljára kórházba került. Utolsó látogatásunk minden egyes részlete olyan elevenen él bennem, mintha csak most történt volna.

– Szia! – üdvözöltem.

A fluoreszkáló lámpák fényében és a virágoktól körülvéve Sylvia órákon keresztül aludt. Mögötte a szívverése ütemére orvosi műszer sípolt. A bőre elszürkült, a légzése gyors lett, és felszínes. Napról napra egyre kisebb lett, és miközben az ágya mellett ültem, legbelül tomboltam a helyzet igazságtalansága miatt. Hogyan juthat el idáig egy korlátlan örömmel és nagyvonalúsággal teli élet? Noha még csak negyvenkét éves volt, már több mint egy évtizede fent volt a transzplantációs listán. A vércsoportja AB negatív volt, a legritkább, és egész idő alatt egyetlen donor sem egyezett vele.

– Szia, Tate! – suttogta, azután Mike felé fordult. – Beszélhetnék pár percet négyszemközt az öcsémmel? – kérdezte suttogva.

– Persze – felelte Mike. – Szerzek kávét, és néhány perc múlva visszajövök.

Miután elment, a kezemet Sylviáéba csúsztattam.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem.

– Buta kérdés – válaszolta fanyar mosollyal. – Kérdezz valami igazit, olyat, amelyet túlságosan féltél eddig feltenni.

Lehunytam a szemem, majd újra kinyitottam.

– Hogyan fogok élni nélküled?

– Megtalálod a módját – felelte. – Imádkoztam érte.

– Úgy érted, a magad módján? – tréfálkoztam.

– Egykutya. – A szeme köré a derű rajzolt ráncokat, nekem viszont összeszorult a gyomrom.

– Utálom ezt, Syl.

– Én is. – A hangja még most is megnyugtatóan csengett, mintha neki kellene támogatnia engem, és nem fordítva.

– Félsz? – kérdeztem rekedten.

– Nem – felelte. – Mike miatt aggódom, meg miattad, de várakozással tekintek arra, ami majd ezután jön.

– Hogy mondhatsz ilyet? – Habár mindig próbáltam humorral elütni Sylvia túlvilággal kapcsolatos hiedelmeit, most már-már haragba hajló hitetlenség lett úrrá rajtam.

A kimerültsége dacára a hangja határozottan csengett.

– Mert tudom, hogy van még ott más is.

Erre nem szóltam semmit, de Sylvia, aki mindenki másnál jobban ismert, megszorította a kezemet.

– Van számodra egy meglepetésem, Tate. Ami azt illeti, három is.

– Mik azok?

– Üzenetek – válaszolta.

– Mit jelentsen ez?

– Majd meglátod – jegyezte meg. – De először el akarok mondani neked valamit. – Megvárta, amíg ráfüggesztem a tekintetemet. – Tudom, hogy nem fogsz hinni nekem, de azt akarom, hogy úgy tegyél, mintha elhinnéd. Képes vagy erre a kedvemért?

Bólintottam, és folytatta:

– Anya és apa ma meglátogattak – közölte. – Azokon a székeken ültek, és beszélgettünk, ahogy most mi ketten.

Nem szóltam egy szót sem, de most őszintén: mit kellett volna válaszolnom? Próbálta a szemöldökét ráncolni, de inkább bandzsítás lett belőle.

– Arra kértelek, hogy tegyél úgy, emlékszel?

– Oké, rendben van. Mit mondtak?

– Azt mondták, örülnek, hogy újra látnak, és hogy hamarosan megint együtt leszünk.

– Ööö! – szakadt ki belőlem.

– Próbálkozz jobban!

– Milyen… kedves?

Elfojtotta a nevetését, ami végül egy köhögőrohamba torkollt. Amikor visszanyerte a lélekjelenlétét, próbált lélegzethez jutni, de még ez az erőfeszítés is kimerítette a szervezetét. Beletelt néhány hosszú percbe, mire folytatni tudta.

– Nagyon rosszul megy ez neked, szóval hadd mondjam el az egészet! Nem ez volt az első alkalom, hogy meglátogattak. És másokat is láttam már. Emlékszel, amikor kicsik voltunk, és a hálóm ablakából órákon át figyeltem a parkban lévő embereket? Hát én akkor nem csak az élőket néztem. Néha olyan emberek, akik már régebben elhunytak, vibráló mozdulatokként jelentek meg a szemem sarkában, mint azok a figurák, akiket az ember alig tud kivenni a háttérben, és nyaggattak, hogy nézzek megint rájuk. Máskor opálosak voltak, vagy árnyakra emlékeztettek. – Beesett szeme felragyogott. – De időnként, Tate, teljesen valóságosnak tűntek, azután pedig kámforrá váltak.

Kellett egy másodperc, hogy felfogjam a hallottakat.

– Azt akarod mondani, hogy kísérteteket látsz?

– Vagy szellemeket. Esetleg olyan lelkeket, akik még nem álltak tovább. Nem is tudom, minek nevezzem őket. Azt tudom, hogy egytől egyig más szabályok kötik őket, a legtöbbjük csak látogató, és perceken belül eltűnik, ahogy nemrég anya meg apa.

Döbbent csendben meredtem rá.

– Ám akadnak közöttük páran – folytatta –, akik nem tudnak továbblépni. Zaklatottak, néha rettenetes kínban vannak. Talán a halálukban volt valami traumatikus, vagy megoldatlan ügyeik voltak, amikor meghaltak, de bármi is legyen az oka, egyszerűen itt ragadnak. – Elhallgatott, és már-már lázas intenzitással fürkészte a tekintetemet. – Ha túl sokáig maradnak, elillan a jó részük, és csak negatív energia marad hátra. Akkor pedig itt ragadnak, és mindörökké gyötri őket a harag meg a gyász. Mindig azt kívántam, hogy bár segíthetnék rajtuk, de sosem tudtam a mikéntjét.

Nyeltem egyet, de nem tudtam kinyögni semmiféle választ. Szemlátomást tiszta volt a tudata, de mindezt hogyan is tekinthettem másnak, mint egy téveszmés, haldokló elme szüleményének?

– Tisztában vagyok vele, hogy nem hiszel nekem, de anya tudta, hogy látom őket – tette hozzá. – Azt mondta, az anyja is birtokában volt ennek a képességnek. Szeretném, ha megtennél nekem valamit, és kérlek, csinálj úgy, mintha egy észszerű kérés lenne, és ne tegyél fel kérdéseket. – Esdeklő tekintetet vetett rám. – Megígéred? – Biccentettem, mire felemelte pergamenszerű kezét, és közelebb intett magához. – Hajolj előre, és nyisd ki a szád! – utasított.

Ez őrület, mondtam magamban, de úgy tettem, ahogyan kérte. Belefújt a számba, a lélegzete könnyű volt, akár a tollpihe. Különös módon egyáltalán nem érződött betegesnek. Ha valamihez hasonlítanom kellett volna, akkor édesgyökérszerű illatot véltem felfedezni, ám amilyen gyorsan megjelent, olyan gyorsan el is illant.

– Köszönöm – suttogta, és visszasüppedt a párnái közé.

– Megkérdezhetem, hogy mi volt ez?

– Nem tudom. Csak amikor az előbb meglátogatott, anya mondta, hogy ezt tegyem. – Elengedte a kezemet, és odaadó szeretettel tanulmányozta az arcomat. – Soha ne feledd, hogy szeretlek.

– Én is szeretlek – suttogtam.

A hangja rekedtebbé vált, de a szavai tisztán csengtek.

– Szerelmes leszel majd, Tate. És amikor megtörténik, az mindörökké megváltoztatja majd az életedet.

Mike visszatért, és két pohár kávét hozott. Az egyiket felajánlotta nekem, de miután kezem-lábam remegett, visszautasítottam. Inkább kimentem, és magukra hagytam őket a szobában.

Elbotorkáltam a folyosó végéig, és a liftek közelében leroskadtam egy székre. Behunytam a szemem, és éreztem, hogy átzubog rajtam az emlékek szökőárja – Sylvia összeborzolja a hajamat csecsemőként; lenyűgözve bámul ki a hálószobája ablakán; büszkén néz rám, amikor megmutatom neki azt az East Hampton-i otthont, amelyet én terveztem. Felidéztem az esküvője vidámságát és a nevetése szilaj örömét. Amikor rádöbbentem, hogy nem lesz több emlék, az elviselhetetlen jövendő mázsás súllyal nehezedett rám. Hogy meddig ülhettem ott, miközben a tenyerembe rejtett arccal csendesen zokogtam, azt nem tudom.

Az utolsó, kórházban töltött napomon felidéztem ezt az emléket dr. Rollinsnak.

– Már elmesélte az utolsó látogatását Sylviánál. – Hátradőlt a székben, és összekulcsolta a hasán a kezét.

– Tudom – mondtam –, csak egyszerűen nem megy ki a fejemből.

– Gondolja, hogy van valami oka annak, amiért ma ismét felhozta?

– Illik ide, nem gondolja? Miután a mai az utolsó napom.

– Mert az idézte elő, hogy itt maradjon?

– Talán. – Megvontam a vállam. Egy pillanatig nehezen tudtam megfogalmazni az érzéseimet. – Nem tudom. Talán azt gondoltam, hogy nagyobb mértékű lezárást élek át, amikor eljön a távozás ideje, bár jobban érzem magam most, mint amikor megérkeztem.

– Rengeteg és nagyon jó munkát végzett itt, Tate. De a gyászfeldolgozáshoz, meg ahhoz a temérdek kérdéshez, amelyeket Sylvia az utolsó napjaiban felvetett, néhány hónapnál azért több kell. – Azzal a türelemmel és részvéttel nézett rám, ami már annyi kinyilatkoztatást előcsalogatott belőlem. – Megadtam magának több olyan terapeuta nevét, akikkel érdemes lenne folytatnia a munkát. A Prozac meg a kórházi kezelés csak az első lépés – emlékeztetett szelíden.

Biccentettem, és megígértem, hogy utána fogok nézni a dolognak.

– Van bármi problémája az alvással? – kérdezte dr. Rollins.

És ezzel visszatértünk a szokásos, egyúttal végleges konzultációnkhoz. Megkérdezte, van-e valamilyen különösebb tervem a következő néhány napra, én pedig végigpörgettem a legalapvetőbbeket – azt terveztem, hogy utolérem magam a levelezésben meg az e-mailezésben, találkozom a könyvelőimmel, és felhívok néhány Cape Cod-környékbeli kivitelezőt, hogy elindítsuk az Oscar építkezéséhez szükséges procedúrát. Máskülönben nem erőltetem meg magam, amíg nem indulok el Massachusettsbe. Dr. Rollins megkérdezte, hogy érzek-e sajnálatot vagy táplálok-e bármilyen negatív érzést azzal kapcsolatban, hogy otthagyom a céget, ahol olyan sokáig dolgoztam, ám ismét biztosítottam afelől, hogy erről szó sincs. És így tovább, és így tovább. Az efféle kérdésekre adott válaszaim nem változtak az utóbbi hetekben, és ezt jó jelnek vettem.

Az irodájából kifelé menet kezet ráztam vele, és abban maradtunk, hogy felhívom, miután már visszarázódtam a való életbe, hogy tudassam vele, hogy megy a sorom, és hogy felvettem-e a kapcsolatot az általa ajánlott terapeutákkal. Már majdnem kiléptem az ajtón, amikor megütötte a fülemet, ahogy megköszörüli a torkát.

– Tate, igaz is… lát még dolgokat?

Egyetlen arcizmom sem rezzent.

– Nem – feleltem.

A tekintete átható volt, ugyanakkor semleges, én pedig képtelen voltam megmondani, vajon hitt-e nekem.

Oscarral a piknikasztalnál várakoztunk, amikor Lorena visszatért. Miközben a gyerekek újra birtokba vették a mászókát, megettük a salátánkat, majd mindannyian visszatértünk a hivatalos ügyekhez. Szerencsére Lorena már rengeteget törte azon a fejét, hogy mire is lenne szükségük. Meglepetésemre rábólintott, hogy tizenkét hálószoba legyen, még ha ez azt is jelenti, hogy az otthonuk nagyobb lesz, mint azt eredetileg tervezték. Átfutottam velük a laptopomon egy rakás, nyaralókról és különféle belső terekről készített fényképet és rajzot; néhányat közülük én terveztem, a legtöbbet viszont nem. Megjegyeztem, hogy mi tetszik nekik, és mi nem, majd leszűkítettük az elképzeléseket egy nagy, zsindelyes stílusú házra. További egy órát töltöttem azzal, hogy végigvegyem, mire számítsanak a dolgok előrehaladtával, beleértve a tervezés és az építkezés különböző fázisait, a hozzávetőleges ütemezéseket, és hogy miket vegyenek figyelembe a generálkivitelező kiválasztásakor.

Amikor a feladatlistám utolsó elemeit is kipipáltam, felálltunk az asztaltól, és megbeszéltük, hogy mikor jöjjünk össze a következő két napban. Emlékeztettem őket, hogy azon a héten péntekre én már időpontot egyeztettem három lehetséges kivitelezővel, ám miután Lorena azt tervezte, hogy csütörtökön leviszi a gyerekeket a strandra, arra jutottunk, hogy szabadon hagyjuk azt a napot. Oscar közölte velem, hogy ehelyett kitalált valamit kettőnknek.

– Ugye odatalálsz a szállásra, amit lefoglaltam neked? – kérdezte a barátom, és még a szuszt is kinyomta belőlem, olyan szorosan magához ölelt.

– Bárcsak velünk maradnál Chathamben! – mondta Lorena, és a könyökével félretolta az útból Oscart, hogy ő is megölelhessen. – De nem hibáztatlak, amiért a miénknél sokkal békésebb helyet választottál. Még a legklasszabb napokon is kész bolondokháza van nálunk.

Bátorítóan megszorítottam a karját.

– Szeretek közel lenni a telekhez – bizonygattam. – Egyébként meg az eddig látottak alapján Heatherington hihetetlenül bájosnak tűnik.

– Ezért esett rá a választásunk – helyeselt Oscar. Az órájára nézett. – Jobb, ha indulsz… nem kellene hamarosan bejelentkezned?

– De, nem akarok elkésni – mondtam, és még egyszer utoljára feléjük intettem. – Köszi még egyszer, hogy találtatok nekem szállást.

– Szóra sem érdemes – mondta Oscar. – És Tate!

Megtorpantam, és hátrafordulva azt láttam, hogy Oscar átkarolja Lorenát.

– Pihenj egy kicsit, oké?