Table of Contents

- Előszó

- A titok

- Babszem Jankó és a kenderszakállú

- Halál a szörnyek kertjében

- Hagymaszárleves és bankók, azaz hogyan lettem pengőmilliomos

- Igazi paraszt

- Béka, teknő, nagyember

- Holle anyó új leánya

- Töviskes kutya

- Szerelmem, Pista

- Éljen a mákgubó, avagy a kocsmázást sosem lehet elég korán kezdeni

- Gólya néni, Gagarin és az Isten

- Libaharapás csőrével

- Nagyanyám szeme

J. Simon Aranka

LIBAHARAPÁS

CSŐRÉVEL

/parasztságaim/

HELMA Kiadó 2025

© J. Simon Aranka

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-954-2

Borító: J. Simon Aranka

Korrektor/tördelő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Kiadja a HELMA kiadó 2025. 06. 01.

A HELMA Kiadó gondozásában eddig
megjelent könyvek J. Simon Aranka szerzőtől:

- Az utolsó pillanatban – 2023.

- Ahol a sötétség az úr (Helen King) – 2024.

- Harc a Nymen bolygóért – 2024. október 22.

- A szeretet arcai – 2024. október 22.

A könyvek megvásárolhatóak többféle
formátumban a HELMA kiadó weboldalán (www.helma.hu)

Tartalom

Előszó

A titok

Babszem Jankó és a kenderszakállú

Halál a szörnyek kertjében

Hagymaszárleves és bankók, azaz hogyan lettem pengőmilliomos

Igazi paraszt

Béka, teknő, nagyember

Holle anyó új leánya

Töviskes kutya

Szerelmem, Pista

Éljen a mákgubó, avagy a kocsmázást sosem lehet elég korán kezdeni

Gólya néni, Gagarin és az Isten

Libaharapás csőrével

Nagyanyám szeme

Előszó

Mielőtt még elhűlnél kedves Olvasó, megnyugtatlak, nem valami horrortörténet kellős közepébe csöppentél, épp ellenkezőleg.

Vannak dolgok, melyek megérdemlik, hogy megőrizzük őket. A legértékesebbek persze sosem kézzelfoghatók, nem tehetjük őket a vitrinbe vagy a szekrény polcaira, mert nem rajtunk kívül találhatók, sokkal inkább bennünk; mélyen elrejtve, csodásan működő agyunknak egy félreeső kis zugában, vagy a lélek rejtelmes bugyraiban bújnak meg. Persze még így is előfordul, hogy belepi őket az idő pora, az időé, amely oly gyorsan szalad, hogy ha az ember nem rögzíti idejében a szépet, a jót, mindent véglegesen magával sodor a múló napok, évek hömpölygő áradata. Vigyázni kell, nem szabad hagyni beporosodni, elveszni az emlékeket, nem szabad elfeledni a gyökereinket, elfeledni, kik vagyunk, honnan jöttünk, hisz tudjuk jól, mi történik azzal a növénnyel, amelyet gyökerestől kitépnek a földből, s nincs ez másképp az emberrel sem.

Ahogy múlik fölöttünk az idő, egyre inkább érezzük az emlékek megőrzésének fontosságát.
A nehéz, erőpróbáló pillanatokban kifejezetten hasznos és üdítő felidézni azokat az élményeket, amelyek emberré formáltak bennünket, s amelyek

oázisként szolgálnak a jóra szomjazó léleknek, ami-

kor épp kiszáradt pusztaságon át vezet az útja. Számomra ilyen oázisok, tiszta, friss források a nagyszüleimnél, falun töltött napok.

Régi-régi dolgokról írok itten, olyanokról, amelyeknek java része már nincs – elillant valahová a levendulaillatú múltba. Az ökrös szekér, a gyönyörű, ízes palóc tájszólás,
a suhogó sifonszoknyák, a cikornyásra festett sifonérok, a szemétdombon kapirgáló baromfinép és a szalmakazal tetejéről a törekbe ugráló gyerekek egyaránt eltűnnek a
modernizmus és a globalizáció uniformizáló süllyesztőjében.

Nem volt könnyű, mégis igyekeztem betűkbe sűríteni a csodát, amely maga volt az élet, s amely most már végleg meghalni látszik; szerencsésebb esetben skanzenekbe merevedik. A falu is elfelejt falu lenni, meghasonlik önmagával és városi gúnyában, modern kütyükkel díszeleg, kivetve magából szégyellt parasztjait.

Mindaz, amit ebben a vékonyka könyvecskében megírtam, már az „egyszervolt, holnemvolt” része, beépült az idő szövetébe, s lassan hozzáfakul a többi szálhoz történelmünk nagy, évezredes falvédőjén. A múltat – mondják – visszahozni nem lehet, és nem is kell. Ez talán igaz is, hiszen az idő kereke szüntelenül forog előre, ám reményteli jövőnk csak addig lehet, amíg képesek vagyunk a múltunkból tanulni, erőt meríteni. Az életrevaló nemzet saját gyökereiből él, őseinek erős alapjaira építkezik. Jó lenne megérteni: a múltat végképp eltörölni nem

bölcs dolog.

A titok

Sajnos már gyermekkoromban elérkezett az idő, amikor falun is kihűltek a házi kemencék, és a parasztok a pékségben vásárolt kenyeret ették. Azt hiszem, ez lehetett a FALU végének első jele. Emlékszem, nagyobbacska gyermekként mennyit álltam sorba a friss kenyérért, amikor a nagyszüleimnél nyaraltam. Az egész falu ott tolongott a pékség előtt, néha órákat kellett állni a tűző napon, mire hozzájutottunk a mindennapihoz. Előfordult, hogy nem jutott mindenkinek, és meg kellett várni a következő sütést. Akkor még nem lehetett csak úgy bemenni a boltba és leemelni egy kenyeret a polcról, melyet a bőséges választékból kinézett magának az ember, de az sem jutott eszébe soha senkinek, hogy kenyeret a szemétbe dobjon.

Ezek a gondolatok kavarogtak a fejemben, amikor megláttam a földön heverő, félig elfogyasztott kenyérszeletet. Májkrémes felével a lépcső bordázott műanyag borítására ragadt. Fölvettem, két ujjam közé csippentettem, úgy léptem az osztályterembe. A gyerekek furcsállva nézték, amikor a csap melletti papírtörölközőből letéptem egy darabot, hogy belecsomagoljam. Nem törődtem a nevetgélésükkel. Jó lesz annak a kóbor kutyának, amelyikkel hazafelé mindig találkozom. Szegény pára, fülét-farkát behúzza, ha embert lát – talán nem is ok nélkül –, de velem már megbarátkozott. Gondoltam, biztosan örülni fog a jó falatnak.

Az eldobott kenyér felidézte bennem a nagyszüleimnél töltött csodás nyarak emlékét, amikor még egészen kicsi gyermekként a nógrádi dombok és hegyek közt megbúvó kis palóc faluban, Cereden, naphosszat mezítláb tapostam a kiszáradt, forró földet, a szúrós tarlót, és a mezők selymes pázsitját, melyen hajnalban a harmatcseppek még úgy csillogtak, mint valami titokzatos adakozó által bőkezűen elszórt gyémántgyöngyök. És a szagok, az illatok! Az esőtől ázott föld, a frissen kaszált fű, a megbolygatott szénakazal, a ropogós szalma és az állatok szaga, nagyapa mindenen átlengedező pipafüstje, amely keveredett a kéményből nyáron is felszálló füst torokkaparó, és a tűzhelyben lobogó fahasábok fanyar szagával. És akkor ott volt még a parázs tűzön pattogó, először üvegessé váló, levet eresztő, majd hamarosan ropogósra kunkorodó szalonna és a rálottyintott, sisteregve sülő tojás illata. A délelőtt folyamán újabb illatok keltek életre, és elvegyültek a már meglévőkkel. A mosószappannal fényes-fehérre dörzsölt vászonlepedők tisztaságillata, a frissen felmázolt, döngölt földpadlós konyha agyagillata, a tűzhelyen rotyogó ebéd és a kemencében sülő kenyér mindent betöltő, orrcimpát szélesre tágító, varázslatos illata. Akkor még valódi házikenyeret ettünk.

A reggelek voltak a legizgalmasabbak. Pizsamában szaladhattam az udvarra kiengedni az ólból a tyúkokat, bekukkantani az istállóba, megkérdezni a Piros meg a Bözsi tehenet, hogy jól aludtak-e. Egy kis hasvakarás a Pudi kutyának, no meg némi macskafogócska, aztán kézmosás, és jöhetett a reggeli. Nagymama előhozta a kamrából a még szegetlen kenyeret, kicsomagolta a patyolat vászonkendőből, és letette az asztalra. Nagyapa kést fogott, keresztet karcolt a tetejére, majd széles mozdulatokkal jókora vastag szeleteket kanyarintott belőle. A dumót (kenyérvég) mindig én kaptam, mert az volt a kedvencem. A kenyér héja még napokkal a sütés után is piros-barna, ropogós, a belseje fehér, lágy és rugalmas volt. Jókat lehetett tunkolni vele a szalonna zsírjából az aranysárgán remegő sült tojás mellé.

A nap általában játékkal telt. A padlás például igazán csodás, elvarázsolt helynek számított, mint megannyi titok, lidérc és boszorkány búvóhelye. Már az is különös izgalommal töltött el, ha felnéztem a magasba meredő létrára, amely nekem akkoriban egyenesen az égig érő lajtorját jelentette. Oda felmenni pedig a kalandok kalandjának számított. Mindig megszeppentem, amikor a létrán felmászva fejem a padlás nyílásán átdugtam, és megláttam az egyszerre szívdobogtatóan nyugtalanító és felfedezésre csábító félhomályt. A padlás keskeny szellőzőablakain keresztül sejtelmesen hatolt be a kinti fényesség, két fénypászmát küldve a benti sötétségbe. Egyedül sokáig nem is mertem vállalkozni a padlás felderítésére. Nagyapa közelsége azonban megnyugtatott. Míg ő a szakajtót megmerítette a felhalmozott búzahegyekben, én a felfedezés örömével, vállig turkáltam a gabonában. Még a por szagát is szerettem, amely ilyenkor felszállt, de még inkább kedvemre volt a búza illata. Néha bele is feküdtem, és ha lehunytam a szememet, majdnem olyan érzés volt, mintha vízben hemperegnék.

Persze akadt más szórakozás is. Ott voltak például a sárga pihés kislibák. Csuda izgalmas volt azokat terelgetni, simogatni, persze „csák csínjón”, ahogy nagyapa mondta. Lehetett a kertben békát, a tyúkólban tojást keresni, a gémeskútba bámulva rémisztő és izgalmas történeteket kitalálni, mélyben csillogó vizébe titkokat kiáltani, titokzatos komódok fiókjaiban kincseket kutatni, szarvasbogarat szarvánál fogva pórázra kötni és legeltetni; egyszóval tennivaló akadt rengeteg.

Ha tőlem függött volna, egész nap odakint kódorgok evés, ivás nélkül. Nagyanyám azonban figyelt rám. Délelőttönként kezembe nyomta a karéj libazsíros kenyeret, a hűvös kútvízzel teli, piros pöttyös zománcos bögrét, és leültetett a konyhába. Én azonban inkább a hambit (tornác) küszöbére kuporodtam, hogy addig is szemmel tarthassam az udvart. Egyik alkalommal a nagytaréjú barna kakas hangoskodva elirigyelte a kenyeremet. Incselkedve felé nyújtottam, mire a jószág bátran kikapta a kezemből, és eliszkolt vele, igaz, nem túl messzire, mert a súlya miatt hamar leejtette. No, csak ez kellett az árgus szemmel figyelő tyúkoknak! Egyetlen pillanat alatt ellepték a földön heverő zsákmányt.
A nagy kotkodácsolásra nagymama is kiszaladt a konyhából, és azonnal felmérte, mi történt.

- Ném szégyélléd mágád? Pocsékolod á drógá élétét? Hót ném tudod, hogy á kényér titok? Ebbűl lész áz Úrnák tésté! – kiáltott rám. – Máj’ mégtánulod, hogy még kéll bécsülni! Má mór ném éhétsz többét.

Soha ilyen haragosnak még nem láttam. Nem értettem, miért ez a nagy patália, hisz csupán egy szelet kenyér volt, illetve annak is csak a fele; de főleg azt nem értettem, milyen úrnak a testéről beszélt. Csak annyit fogtam fel az egészből, hogy aznap nem kaptam több kenyeret. Anélkül pedig az ebédre készült mennyei bableves sem esett jól. Irigykedve néztem, amint nagyapa nagyokat szakított a puha, foszlós kenyérbélből, meg ahogy mártogatta a héját a levesbe, amitől egészen megpuhult, hogy utána már szinte csak szétomoljon a szájában. Legszörnyűbb az volt az egészben, hogy tudtam jól, milyen lehet, de nem élvezhettem. Rettenetesen sajnáltam magamat, és szívből gyűlöltem a nagyanyámat. Akkor úgy éreztem, sosem leszek képes megbocsátani neki.

Sok éve már, hogy történt ez az eset, és természetesen nyoma sem maradt a szívemben annak a „soha el nem múló” gyűlöletnek. Azóta megismertem a kenyér titkát, és megértettem a haragját is.

Idáig jutottam a visszaemlékezésben, amikor gondolataimból bátortalan hang zökkentett ki.

- Tanárnő, miért csomagolta be azt a kenyérdarabot?

- Szeretnétek tudni?

Buzgó bólogatás volt a válasz.

- Rendben – mondtam, mert örültem a kérdésnek. – Elmondok nektek egy régi történetet.

Az ilyen visszaemlékezések azzal a veszéllyel járnak, hogy az ember könnyen elmerül a régmúltban, nosztalgiázni kezd, úgy érzi, most minden rosszabb, és ez többnyire így is van. Legjobb lenne visszaforgatni az idő kerekét, de az idő már csak olyan, hogy előre megy, sosem visszafelé, hát maradnak a szívbe vésett emlékek, és megpróbáljuk mindenből levonni a tanulságot. Ez a legtöbb, amit tehetünk.

Babszem Jankó és a
kenderszakállú

Egyik nap, amikor az online könyvesboltok választékát böngésztem, különös dolog történt. Gyermekkorom kedves mesekönyvét pillantottam meg. Nem akartam hinni a szememnek. A Babszem Jankó! – ujjongtam fel örömömben. Ugyanaz a rajz a fedelén. Hát még létezik? Lelkem mélyéből azonnal szívmelengető emlékek sora bukkant elő.

Ritkán történt, hogy télen a nagyszüleimhez utaztam. Az egyik ilyen alkalom öt éves koromban volt, amikor közelgett húgom születésének ideje. Emlékszem, mennyire megragadott a téli falu látványa. Az érintetlen, végtelennek tűnő hótakaró alatt hosszan elfekvő szántóföldek, a környező dombokon égbenyúló, fehérbe öltözött erdők, a falu közepén a hidegben is csörgedező kis patak és a hólepte háztetők kéményeiből felszálló füst igazi mesebeli jelleget kölcsönzött a tájnak. Mintha egy csodás képeskönyv nyílt volna ki előttem. Béke és nyugalom honolt mindenfelé. A házak ablakában kinyílt a jégvirág, este pedig ezek az ablakok barátságos fénnyel üzenték a külvilágnak, hogy az élet nem halt meg, csak nyugalomba vonult, mint Isten a hetedik napon.

Akkor még nem értettem, de valahogy ösztönösen éreztem, milyen nagy ajándék az az életforma, amely az ottani emberek számára magától értetődő volt. Együtt éltek, együtt lélegeztek a természettel. A tavaszi, nyári és őszi munkák megerőltető ritmusa után ők is visszavonultak, hogy elmerengjenek a világ dolgain, s megszerzett tapasztalataikat időtálló, továbbörökíthető bölcsességé érleljék. Sokszor nehéz szívvel gondolok arra, hogy a városi ember, de a ma már egyre inkább urbanizálódó falusi is, mennyire elszakadt a természettől, s az a rengeteg felhalmozódott bölcsesség kihullik az idő rostáján, hogy előbb-utóbb végső feledésbe merüljön. Abban a – sajnos már letűnt – világban nem csupán az évszakokkal, de a mindennapok ritmusával is együtt mozdultak az emberek. Hogy unalmas volt-e az élet télen a négy fal között? Csöppet sem! Pedig nem volt televízió, számítógép, sőt, elárulom, akkortájt a faluban még a villanyt sem vezették be a házakhoz.

Reggel kelletlenül másztam ki a jó, fészekmeleg ágyból. Nagyanyám már a konyhában szorgoskodott. A sparheltben vidáman lobogó tűz kellemes meleggel árasztotta el az agyagpadlós kis helyiséget. Világosságot csak a meg-megvillanó lángok és a vörösen izzó tűzhely adtak, hisz odakint még épphogy szürkült az ég alja. A sparhelt szélén ott gőzölgött a frissen főtt tea és a cikóriából készített tejeskávé.