Borítószöveg

Maria Callas minden idők legünnepeltebb operaénekesnője volt. Arisztotélisz Onászisz a világ egyik leggazdagabb embere. Szerelmük úgy indult, mint egy tündérmese.

Maria – aki a nácik által megszállt Görögországban nőtt fel, egy olyan anya mellett, aki könyörtelenül kihasználta – nehezen nyílt meg az embereknek.

És most életében először úgy érzi, talált egy férfit, aki nem a legendás operadívát látja benne, hanem az elragadó nőt. Onászisz bevezeti őt az elképzelhetetlen gazdagság világába, megismerteti Elizabeth Taylorral, Richard Burtonnel, Windsor hercegével és hercegnéjével...

De a tündérmese aztán keserű fordulatot vesz.

„Ezt a regényt a hírességek csillogó világáról és egy összetört szívről, az ambíciók és vágyak fergeteges történetéről Daisy Goodwinnak kellett megírnia: ő született erre.”

Lucy Worsley

„Harmincöt éven át csak a művészetnek élt, most pedig csak a szerelemnek, de vajon melyikre van nagyobb szüksége?”

Fordította Kallai Nóra

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Daisy Goodwin: Diva

Head of Zeus, part of Bloomsbury Publishing plc.,
London, 2024

Copyright © Daisy Goodwin, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2024

Borítóterv: Ervin Serrano
Borítófotó: nő: © An240/Shutterstock;
háttér: © Midstream/Shutterstock

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-620-437-2

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Sarkadi Péter

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján tervezte Kaposvári Franciska

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Drága barátom, a nagyszerű szerkesztő,
Hope Dellon emlékére

A szerző előszava

Ez a regény Maria Callasról szól, és mivel nem életrajz – bár lehetőleg igyekeztem ragaszkodni a tényekhez –, az idő- és helyviszonyokat olykor-olykor elég szabadon kezeltem. Biztos lesz majd olyan lelkes Callas-rajongó, aki észreveszi ezeket az apró eltéréseket, de remélem, elnézi nekem, hogy a drámai fokozás kedvéért ilyesmihez folyamodtam. Olyan ellenállhatatlanná szerettem volna tenni a történetet, mint amilyen a hősnője volt.

Nyitány

PROLÓG
A kincs

ATHÉN, 1940. FEBRUÁR

Éjjel esett a hó, és a tizenhat éves Maria Kalogeropulosz ezúttal rettentően örült a bumfordi férfibakancsnak, amit viselt, ugyanis ez volt az egyetlen lábbeli Athénban, ami 42-es lábára jó volt. Három éve jöttek el New Yorkból, azóta nem látott havat. Előző este a rádiót hallgatta, és Milton, a nővére barátja egyszer csak odafordult hozzá, és azt mondta neki, el kéne gondolkodnia, hogy visszatér-e Amerikába. – Azt rebesgetik, hogy az olaszok nemsokára megszállnak minket. Ott nagyobb biztonságban lennél – tette hozzá.

Egy éve még Maria örült volna az ötletnek, hogy visszamegy az Államokba, az apjához. Most viszont nem volt boldog. Nem hagyhatja itt az énektanárát, a nagyszerű spanyol szopránt, Elvira de Hidalgót!

Maria általában húsz perc alatt jutott el a lakásukból a Patiszion utcán lévő konzervatóriumba, de most a hó miatt lassabban tudott haladni. Amikor befordult a Szintagma tér sarkán, észrevette az ismerős alakot, amint épp kilép egy ház kapuján.

– Asszonyom! – kiáltott utána, és a hóban csúszkálva-botladozva igyekezett utolérni a tanárát.

Elvira de Hidalgo megfordult, és rámosolygott az őt lelkesen bámuló arcra.

– Asszonyom! Megtanultam! A trillát. – És az utca közepére állva elkezdte énekelni a Lammermoori Lucia harmadik felvonásának őrülési jelenetéből a trillás részt. Erőteljes, ugyanakkor érzelemdús hangjával felverte a hóval borított utca tompa csöndjét.

Elvira feltartott kezével csöndre intette.

Maria ijedten nézett rá. – Valami hibát vétettem? Pedig olyan biztos voltam benne, hogy ezúttal jól csináltam!

Elvira felsóhajtott. – Nem ezért szakítottalak félbe, Maria. Neked nem volna szabad teli torokból az utcán énekelned!

Maria meglepődve nézett a tanárára. Az fel sem merült benne, hogy a viselkedésével lehet valami baj. Elvira összes növendéke közül ő érkezett mindig elsőként, és ő távozott utoljára. Ha véget ért a saját órája, ott maradt, és végigülte a többiekét is, hátha el tud lesni még valamit. Ő akart Elvira legeslegjobb tanítványa lenni.

Döbbenten kérdezte hát: – Kellemetlenséget okoztam önnek?

Elvira a fejét rázta. – Dehogy, én miattad aggódom, Maria! Egy ilyen hangra, mint a tiéd, nagyon kell vigyázni. Drága kincs. Nem sodorhatod veszélybe azzal, hogy ilyen hidegben énekelsz. Most fiatal vagy, és azt gondolod, a hangod mindig engedelmeskedni fog az akaratodnak. Én is ezt hittem. Sajnos ez nem lesz mindig így. Minél jobban vigyázol rá most, annál tovább megmarad.

Elvira belekarolt a lányba, és így sétáltak végig a Patiszion utcán.

– Most még azt gondolod, legyőzhetetlen vagy, és én csak felnagyítom a dolgokat, de hidd el, tudom, mit beszélek. Türelmesnek kell lenned, Maria!

Maria engedelmesen bólintott, Elvira azonban látta rajta, hogy nincs meggyőzve, ezért másképp próbálta megvilágítani számára a dolgot. Hirtelen észrevett valamit egy régiségüzlet kirakatában.

– Képzelj el egy amforát, olyat, amilyenek az Akropolisz Múzeumban állnak, aztán képzeld el, hogy ez az amfora tele van ilyen aranyérmékkel. – És az üzlet kirakatában lévő tálcára mutatott.

– Ez a te hangod most. Minden egyes alkalommal, mikor énekelsz, egy érmével kevesebb lesz. Szóval bánj velük takarékosan, drágám, mivel egy nap elfogynak majd, és akkor bizony nincs több.

Maria olyan komolyan nézett Elvirára, hogy a tanárnő majdnem elnevette magát.

– Biztos vagyok abban, hogy egy nap csodálatos díva leszel, egyike a legnagyobb szopránénekeseknek a világon, és azt fogod hinni, halhatatlan vagy. De mikor újra és újra kihívnak a függöny elé a Scalában, és a tömeg rózsákat dobál a lábad elé, jussanak eszedbe ezek az érmék, Maria! Őrizd a kincsedet, ameddig csak tudod.

Egy percig csendben sétáltak egymás mellett, aztán Elvira újból megszólalt: – A trillát egyébként csodálatosan énekelted, egyszerre világosan és sötéten – pontosan úgy, ahogy kell.

A tanítvány komoly arcán széles mosoly jelent meg.

Odaértek a konzervatórium elé. Elvira meglapogatta a tanítványa karját.

– Jól van, Maria. Munkára fel!

Első felvonás

ELSŐ FEJEZET
Egy szokatlan fellépés

PÁRIZS, 1968. OKTÓBER 20.

Az Avenue Georges Mandelen lévő lakásában Maria fekete tussal vastag ívelt vonalat húzott a szemhéjára. A keze ilyenkor már nem remegett. Közvetlenül az előadás előtt ez mindig így volt: délután még idegesség ült rajta, de amikor letelepedett az öltözőasztalkához a tükör elé, már csak a feladatra koncentrált, és ahogy festette magát, a félelem is elpárolgott belőle.

Nyílt az ajtó. Bruna, a szobalány jött be, fehér sarkiróka-szőrmével a kezében.

– Ezt a sufniból hoztam fel önnek, asszonyom, ma nagyon hűvös van.

Maria köszönetképpen bólintott egyet. Nem kérdezte meg Brunától, miért vándorolt el a sufniig, mikor az előszobában lévő szekrény tele van szőrmével. Nagyon is jól tudta, miért vállalkozott a lány erre az útra. A sarkiróka-prém ugyanis Luchino Visconti ajándéka volt, amit első közös Traviatájuk után adott neki a rendező a Scalában. A többi, kényelmesebb prémet viszont mind attól a férfitól kapta, aki az elmúlt kilenc évben a szeretője volt: Arisztotélisz Onászisztól.

– Asszonyom, ma este a rubin fülbevalót veszi fel?

Maria megint csak bólintott. Fehér szaténruhájának felső része piros és aranyszín kristálygyöngyökkel volt kivarrva. A rubin kis színt kölcsönöz majd az arcának, ami a smink ellenére is nagyon sápadt volt. Más ékszert nem fog viselni, karperecet és gyűrűt sem. Gyűrűt semmiképpen…

Most meghallotta uszkárja, Toy ugatását, és ez csak egyet jelenthetett: megérkezett Franco. Franco Zeffirelli, Maria kedvenc filmrendezője – aki egészen közel állt ahhoz, hogy a legjobb barátjának nevezze – mindig pontos volt. Maria kiválasztott egy rúzst, ami színben illett a ruháján lévő piros gyöngyökhöz, és kezdte festeni a száját. Az árnyalata közelről kissé ijesztő lett, úgy tűnt, mintha a szája csupa vér volna, de Maria tudta, hogy távolabbról meggyőzőbbé teszi majd a mosolyát.

Átment a fogadószobába, ahol Franco a kutyával játszott. Ahogy észrevette Mariát, tetőtől talpig végigmérte, aztán bólintott.

– Minden elismerésem! Visszafogott, mégis elragadó. Mondtam már, hogy ma este Burtonék mellett ülünk? – Franco Zeffirelli akkor rendezte A makrancos hölgyet Elizabeth Taylorral és éppen aktuális férjével, Richard Burtonnel a főszerepben.

Maria meglepődött. – Beszélnek franciául?

– Kétlem, de mindenfajta drámát imádnak – felelte Franco mosolyogva.

Maria a kandallópárkányon álló faragott, aranyozott antik órára nézett. Fél nyolc. Mindjárt kezdődik a ceremónia a sarló alakú Skorpió-sziget templomában. A Jón-tengeren lévő szigetet Onászisz azután vette meg, hogy elkezdődött a viszonyuk, és ő minden nyarat ott töltött egészen mostanáig. Aztán eszébe jutott, hogy Görögországban már egy órával később van. Az esküvő, amiről csupán két nappal ezelőtt értesült az újságokból, mostanra véget is ért.

A világ leghíresebb özvegye, Jacqueline Kennedy már Arisztotélisz Onászisz felesége.

– Maria!

Franco a kezét nyújtotta felé. Hűvös, száraz keze volt, és enyhe lime-illatot árasztott. Maria várt egy pillanatot, aztán keresztet vetett, és Franco kérdő tekintetére ezt mondta: – Fellépés előtt mindig ezt teszem. – Most nem talált szavakat arra, ami aznap este várt rá. Igaz, hogy nem kell énekelnie, de éppoly természetességgel fogja eljátszani a nő szerepét, mint ha a Scala színpadán állna.

Franco biccentett, és azt mondta: – Garantálom, hogy mindenkit túl fogsz szárnyalni ma este. Még Liz Taylort is!

Maria kicsit habozott. – Remélem, képes leszek rá.

Franco felhúzta szép vonalú szemöldökét. – A legtöbb nő számára ez valóban lehetetlen feladat volna, de egy Maria Callasnak! Ugyan!

Aztán az órájára nézett, és belekarolt Mariába. – Andiamo! Nem hagyhatjuk, hogy a fotósok az összes filmkockájukat a civakodó Burtonékre lőjék el!

A Comédie-Française-ben Feydeau egyik komédiáját adták, és Maria arca szinte fájt az erőltetett mosolygástól. Nem volt rajta szemüveg, így a színpadon zajló eseményeket csak homályosan látta, de a mellette ülő Elizabeth Taylor vidám kacajából mindig tudta, mikor kell nevetni.

Burtonékkel már találkozott régebben is. Ahhoz a fényűző módon élő réteghez tartoztak, akiket Ariszto rendkívül csodált. Többször meghívta őket a Christinára, de soha nem jöttek el. Volt saját jachtjuk.

Maria látta, hogy egy hatalmas gyémánt díszeleg Liz kezén, mellyel éppen a férje combját szorongatja. A gesztus egyfajta tulajdonlásról árulkodott. Maria próbált visszaemlékezni, Burton hányadik is a férjek sorában… a negyedik vagy az ötödik? Bevillant egy kép is Elizabethről, amint csipkemantillát visel. Vajon ez a Burtonnel vagy az előző férjével tartott esküvőjén volt rajta? Erről persze eszébe jutott az a másik esküvő… ott a messze távolban, a görög szigeten, és egészen mélyről, a rekeszizomból kellett lélegeznie, nehogy hangosan felsikoltson. Egy pillanatra úgy érezte, a düh hulláma elönti a gyomrát, és égeti a torkát. Ha most színpadon lenne, Médea volna, aki bosszút esküszik hűtlen szerelmese, Iaszón ellen, aki elhagyta őt, hogy egy másik nőt vegyen el feleségül.

Dühében akkorát sóhajtott, hogy azt Franco is észrevette, és impozáns arcélét feléje fordítva a karjára tette a kezét. Maria tudta, mit jelent ez az érintés. Az imént megfeledkezett arról, hogy egy olyan nő szerepét kell játszania, aki élete legboldogabb napját éli éppen. Elmélyülten bámulta hát a színpadot.

Ahogy lement a függöny, néhány fotós végigszaladt a zsöllyén, hátha lencsevégre kaphat pár hírességet. Maria már épp elfordult volna, amikor Elizabeth Taylor megragadta a karját, és ezt súgta a fülébe: – Csinálj úgy, mintha ez lenne a legviccesebb dolog, amit életedben hallottál!

Maria engedelmeskedett, és tettetett vidámsággal hátravetette a fejét. Elizabeth különleges ibolyaszín szemében felizzott a tűz.

– Na, ez jó lesz a címlapra! A derűs és gondtalan Maria Callas egy jó viccen nevet kedves régi barátnőjével, Liz Taylorral.

Liz ezután megveregette Maria kezét. – Nekünk, díváknak össze kell tartanunk. Legközelebb ne bízz meg egyetlen férfiban sem, amíg nincs gyűrű a kezeden!

– Igyekszem nem elfelejteni, Mrs. Burton!

Franco ötlete volt, hogy menjenek a Maximba. Maria inkább hazament volna, de Franco meggyőzte, hogy ha ebbe az étterembe mennek, ahol annyiszor járt Arival azelőtt, az egyértelmű üzenet lesz a világnak. Amikor a taxi beállt az étterem vörös-arany színű bejárata elé a rue Royale-on, Maria mély levegőt vett. Franco kezét fogva megállt a fotóshorda előtt, és elővette legcsábítóbb első éjszakás mosolyát. Úgy tett, mintha nem hallaná meg a bekiabált kérdéseket – „Mit üzen Mr. Onászisznak, Madame Callas? Ez az új barátja, Maria?” –, és feltartott fejjel, csillogó szemmel vonult be az étterem vörös plüssel borított világába.

– Milyen öröm újra látni önt, Madame Callas! Milyen megtiszteltetés! – És Girardoux, az étterem főpincére fejet hajtott előtte, jelezve, mennyire bátornak tartja, és egyúttal mennyire hálás, hogy a látogatása révén az étterme újból a címlapra kerül.

– A megszokott asztala természetesen a rendelkezésére áll. Hacsak – folytatta Girardoux lágyabb hangon – nem kíván ma este máshová ülni.

– És vajon miért tennék így, Gaston?

Maria megigazgatta rókaprém stóláját, belépett az étterem nagytermébe, és egyenesen a fürdőző nimfát ábrázoló art nouveau festmény alatti sarokasztal felé tartott. Ez volt Ari kedvenc asztala, mivel innét vehette leginkább szemügyre a többi vendéget, és azok is így látták őt a legjobban.

– Franco, tudósítanod kell majd, ki van itt ma este. Tudod, mennyire vaksi vagyok.

Maria gyerekkora óta rövidlátó volt, és kis társaságban szemüveget hordott. Ma este azonban a nagy nyilvánosság elé lépett, és nem akarta látni azoknak az arcát, akik felismerik. Épp elég fájdalmas volt hallania, amint összesúgnak a háta mögött: „Igen, ez Maria Callas, az operaénekes. Az, aki Jackie Kennedy előtt Onászisszal volt. Kíváncsi lennék, hogy érzi most magát.”

Maria felidézte, hányszor állt a színpadon Norma szerepében, a fájdalomról énekelve, amit szerelmese okozott neki azzal, hogy egy másik nőt akart elvenni. A közönségben sokan elsírták magukat, annyira elevenen tudta megjeleníteni Bellini varázslatos pátoszát. Soha senki nem énekelte jobban ezt a szerepet. Csakhogy e pillanatban rá kellett ébrednie, mennyire hiteltelen volt az előadása, mivel már jól tudta, valójában milyen az, ha elhagyja az, akit szeret.

Franco végignézett a termen. – A túlsó sarokban ott ül Windsor hercege és hercegnéje Marie-Hélène Rothschilddal. A hercegné integet neked.

Maria visszaintegetett neki.

Franco folytatta. – A másik sarokban pedig Noël Cowardot látom Marlene Dietrichhel és egy nagyon csinos fiúval.

A pincér két pezsgőspoharat helyezett az asztalra. Franco a sajátját megemelve így szólt: – Egészségedre, Maria!

– Életem új partnerére! – válaszolta Maria, és egymásra mosolyogva összekoccintották poharaikat. Aki nem tudta, hogy Franco inkább a Les Halles-ban dolgozó fiatal kifutófiúkat részesíti előnyben, annak a számára ideális párnak tűntek. Franco Zeffirelli volt Maria legnagyobb szerepeinek rendezője, egyúttal pedig legközelebbi barátja is. Az Onászisszal töltött kilenc év során valamivel ritkábban találkoztak, mivel Franco nem volt hajlandó betenni a lábát Onászisz jachtjára. – Nem bírom elviselni az aranycsapok látványát. Még a te kedvedért sem, Maria. – Franco azt sem nézte jó szemmel, hogy Maria Ari ösztönzésére rövidre vágatta a haját. – Kitűnő választás, ha bemondónőként akarsz újra karriert csinálni.

Mostanra persze újból megnőtt Maria haja, a feje tetejére halmozva kontyban viselte, még öt centivel meghosszabbítva 175 centiméteres magasságát.

Azon a tavaszon vette észre az első ősz hajtincseket. Nevetve mutatta őket Onászisznak: – Nézd, mit tettél velem, Ari!

Visszatekintve úgy tűnt, mintha a teste előre megérezte volna, mi fog történni.

Girardoux visszajött, hogy felvegye a rendelést.

– Én a szokásosat kérem – mondta Maria.

Girardoux bólintott. – Előételnek hozhatok egy kis vargányát, madame? A főszakács saját kezűleg szedte őket ma reggel.

Girardoux hangja behízelgő és csábító volt.

– Mogyoróhagymával és leheletnyi tejszínnel készíti, picike tárkonnyal ízesítve… biztosíthatom, egészen könnyű étek.

Maria tudta, hogy a főszakács nem mert volna ilyesmit javasolni, ha Ari itt van; vele mindig ugyanazt ette – tatár bifszteket zöldsalátával –, de érezte, hogy Girardoux ezen a különleges estén igyekszik neki valami extra élvezettel szolgálni.

Bólintott hát. – Ha ragaszkodik hozzá!

A főpincér örömteli mosollyal nyugtázta a választ.

– Nem fogja megbánni, madame.

Mikor a főpincér elment, Franco bátorítóan Mariára mosolygott. – Örülök, hogy megint rendesen eszel, Maria. Akármit is mond Windsor hercegnéje, az ember igenis lehet dúsgazdag, és mégis csontsovány.

A pezsgő már kezdte éreztetni a hatását, és Maria gondtalanul nevetgélt, miközben Franco szórakoztató történeteket adott elő. Például arról, ki volt Marie-Hélène legutóbbi szeretője, vagy hogy Windsor hercege hiába folyamodott unokahúgához, Erzsébet királynőhöz, az nem engedélyezte neki az egykori uralkodókat megillető állami temetést. Ügyesen és feltűnés nélkül került el minden olyan témát, ami fájhatott volna Mariának.

A cepes kicsi, rézből készült melegen tartó edényben érkezett. A zölddel megspékelt tejszínes mártásban csillogó kalapú, gömbölyded gombák úszkáltak. Maria a villájára szúrt egy vargányát és megkóstolta. Tényleg nagyon finom volt, ahogy Girardoux mondta. Az ízletes gomba frissességét jól kiemelte a krémes tejszín és a tárkony enyhe fanyarsága. Lehet, hogy ezt az utat kéne járnom, gondolta Maria: elveszni a testi élvezetekben, amiket olyan sokáig megvontam magamtól. És eszébe jutott az omlós-leveles croissant a sarki pékség kirakatában, a fagylaltos jeges kávé Sirmionéban és a frissen kisült szpanakopita Athénban. Annyit ehetne, amennyit csak akarna – végül is ki törődik most azzal, milyen az alakja! Ám ahogy ez a gondolat átfutott az agyán, már tette is le a villát, és tolta el magától a tálat, melyben a gombás szósz kétharmada ott maradt. Továbbra is úgy akart kinézni, mint Maria Callas, a Díva, és nem úgy, mint Maria Kalogeropulosz, a kövér tini, aki csak evéssel bírta csillapítani mohó étvágyát.

– Avez-vous terminé, Madame Callas? – Maria felnézett, és látta, mennyire csalódott képet vág Girardoux, miközben elveszi előle a félig teli tálat.

– Nagyon finom volt, de az én koromban az embernek már vigyáznia kell.

Franco épp egy anekdota közepén járt arról a fekete-fehér bálról, amit Truman Capote rendezett a Plazában, de félbehagyta, és Maria csuklójára tette a kezét.

– Mosolyogj!

Maria ismerős hangot hallott a háta mögül.

– Csak nem az én régi barátném, Maria Callas az? Bevallom, nem gondoltam volna, hogy ezen az estén itt talállak, de annál jobb!

Maria megfordult, és szembetalálta magát a csipkelődő modoráról és partijairól elhíresült Elsa Maxwell aprócska, fénylő szemével és dacos szájával. A bulvárújságíró mutatta be Arinak tizenegy évvel azelőtt. – Elsa! Micsoda meglepetés! Azt hittem, mostanában New Yorkban élsz!

Maria a hátát begörbítve lehajolt, hogy arcon csókolja a másik nőt, ügyelve arra, hogy kikerülje az állán lévő szőrös anyajegyet.

– Marie-Hélène ragaszkodott hozzá, hogy segítsek megszervezni a partiját. Nem utasíthattam vissza, hiszen ő mindig is hűséges barátnőm volt. – Maria tudta, hogy ez utóbbi megjegyzés igazából neki szól, de úgy tett, mintha nem hallotta volna, és Franco felé mutatott.

– Elsa, ismered Franco Zeffirellit?

– Méghogy ismerem-e? Gyakorlatilag én találtam ki!

Franco megfogta Elsa tömpe, gyűrűkkel teli ujjait, és megcsókolta a kezét.

Elsa Maxwell elmosolyodott, és kivillantak természetellenesen fehér fogai. Aranyszínű, fidres-fodros brokátruhában volt, melybe épphogy belefért elhízott, kövér teste.

– Meg kell mondjam, Maria, az elmúlt évek nem hagytak rajtad semmi nyomot. Bölcs dolog volt tőled, hogy nem szültél gyermeket – ezért van az, hogy te és Windsor hercegnéje olyan szembetűnően fiatalosak vagytok –, hiszen így nem felhőzi az anyaság gondja gyöngyházszín homlokodat.

Elsa a szájához emelte szipkáját, és beleszívott a cigarettába.

Franco, aki látta, hogy Maria orrlikai kezdenek kitágulni, közbeszólt: – Nem ülnél le közénk, kedves Elsa?

– Ó, nem, drága Franco! Nem várathatom meg a herceget, a hercegnéről nem is beszélve, aki mostanság fenségesebb jelenség, mint a férje. Ami meg Marie-Hélène-t illeti… – Elsa semmi jelét nem mutatta annak, hogy menni készül. Hatalmasat sóhajtott, és a szívéhez emelte püffedt kezét.

– Csak azt akartam mondani, mennyire… felelősnek érzem magam, Maria. Úgy értem, ha sok évvel ezelőtt nem mutatlak be Arinak, most nem kéne itt ülnöd, és jó képet vágni a dologhoz. Persze most már nagyon bánom az egészet, dehát… Szóval akkor úgy gondoltam, itt az ideje, hogy a világ két leghíresebb görögje végre megismerkedjen egymással.

És Elsa előrebiggyesztette az ajkát, hogy mutassa, mennyire sajnálja.

Maria nem szólt. Szinte kővé dermedve ült, és bár ezt az attitűdöt a színpadon sokszor alkalmazta, most értette meg igazán, milyen érzés, amikor az ember képtelen egy katasztrófa bekövetkeztét megakadályozni.

– Úgy értem, ha nem hoztalak volna össze benneteket, úgymond, akkor még mindig a volt férjeddel lennél. Azzal a Meneghinivel. Hogy is becézted? Titának, ugye? Úgy emlékszem, alacsony kis ember volt, bár te soha nem bántad, ha olyan férfival voltál együtt, aki csak a válladig ért.

Elsa kifújta a füstöt.

– Azt viszont nem állíthatod, hogy nem figyelmeztettelek. Úgy érzem magam, mint az a szereplő az egyik görög tragédiában, akire senki nem figyel oda. Hogy is hívják?

Megállt, és újabb füstkarikát eresztett ki. – Megvan, Kasszandra! Az, aki megjósolja a tragédia bekövetkeztét, de arra van ítélve, hogy figyelmen kívül, sőt, az én esetemben még magára is hagyják.

Elsa arcáról eltűnt a bocsánatkérő arckifejezés.

Maria próbált mosolyogni. – Elsa, annyira jó volna még beszélgetni, de éppen drága barátommal, Francóval vacsorázom à deux a kedvenc éttermemben, és ebben aztán semmi tragikusat nem látok. Az viszont aggaszt, hogy te esetleg a lèse-majesté bűnébe esel, ha továbbra is itt maradsz velünk. A herceg egyfolytában minket néz. Az volna csak az igazi tragédia, ha énmiattam megsértenéd nagyra becsült barátaidat.

Elsa azonban oda se pillantott a hercegékre; helyette Mariát vizslatta.

– Bárcsak hallgattál volna rám, Maria! Tudod, hogy semmit nem akartam annyira, mint hogy te boldog légy!

Maria kihallotta Elsa hangjából az önsajnálatot, és megborzongott. Gyerekkora óta ezt a kártyát játszották ki ellene. Az anyja sírva mondta neki a Patiszion utca konyhájában: „Mindent feláldoztam érted, Maria!”; a férje, Battista Meneghini a Garda-tónál lévő villájukban pedig azt hajtogatta: „Az egész életemet neked szenteltem.”

Maria elég korán megtanulta, hogy senki nem törődik azzal, mi a jó neki, csak azzal, mi a jó Callasnak, a csodálatos hangú dívának. Egyetlenegy férfi volt csak, aki valódi nőnek látta őt, és nem csupán egy istenadta hang tulajdonosának. Csakhogy ez a férfi most már egy másik nő férje, egy olyan nőé, aki szemlátomást csak egyetlen dologban tehetséges: képes meghódítani a gazdag és befolyásos férfiakat.

Maria felállt, és lehajolva Elsa fülébe súgta: – Ha tényleg azt akarod, hogy boldog legyek, akkor hagyj engem békén! Különben sem kell lelkiismeret-furdalást érezned azért, hogy bemutattál minket egymásnak. Arinak és nekem mindenképpen találkoznunk kellett. A Sors hozott össze minket, és nem Elsa Maxwell.

Azzal hátat fordított Elsának, leült, és Francóra mosolygott.

– Hol is tartottunk?

Franco azonnal a legutóbbi filmjéről kezdett el csevegni, ez Assisi Szent Ferencről szólt, mígnem Maria úgy érezte, biztonságos feltennie a kérdést: – Elment már?

Franco bólintott.

– Elfelejtettem, hogy Elsának megvan az a visszataszító tulajdonsága, hogy olyankor bukkan fel, mikor az ember a legkevésbé számít rá. Mint a gonosz boszorkány – mondta Maria, és kiitta a poharát.

Franco elnevette magát. – Ne hagyd, hogy tönkretegye az estédet! Ne feledd, ma vigadunk!

És megemelte a poharát. – Nincs több gonosz boszorkány.

Maria hozzáérintette a poharát Francóéhoz. – Elsának már nincs hatalma fölöttem. – Aztán szomorú, megnyúlt arccal hozzátette: – Mert a legrosszabb már megtörtént.

MÁSODIK FEJEZET
„Casta Diva”

NEW YORK, 1956. SZEPTEMBER

I

A repülőgép nagy ívben rákanyarodott a szárazföld felé vezető légifolyosóra. Maria az ismerős városképet nézte, és azon kapta magát, hogy mosolyog. Most Olaszország volt az otthona, New Yorkban viszont volt valami olyan, amit sehol máshol nem lelt meg. Itt döbbent rá először hangjának elképesztő erejére, és Maria Anna Kalogeropulosz megértette, hogy egyszer majd ő lesz a nagy Maria Callas.

Jobb kezében ficánkoló kis uszkárját szorongatva a gép ajtajából integetett az újságíróknak. Mögötte Tita a hőségről morgott valamit. – Hogy lehet még mindig ilyen meleg szeptember végén! – Maria a férjével mit sem törődve lépegetett le a lépcsőn Dior alkotta kosztümjében, ami kihajtott gallérú kiskabátból és hosszú, testhez simuló szoknyából állt. Öltözékét fekete-fehér szalmakalap egészítette ki.

Ezt a kollekciót egyenesen Milánóból rendelte Madame Bikitől, aki Puccini lányaként nagyon értett ahhoz, hogy kell egy dívának kinéznie. Maria tudta, hogy mivel időközben a világ leghíresebb szopránja lett, New Yorkba érkezése és az amerikai sajtó felé közvetített imázs épp annyit nyom a latban, mint színpadi játéka.

– Milyen érzés újra New Yorkban lenni, Madame Callas?

Azonnal lecsaptak rá, amint kilépett a lépcső tetejére.

– Csodálatos érzés visszatérni a szülővárosomba – válaszolta Maria mosolyogva az újságírók hadának.

Egy kreppöltönyös újságíró hajolt felé a sorból. – Madame Callas, ön itt született New Yorkban, tizenhárom évesen Görögországba költözött, most pedig Olaszországban él. Ez mindjárt három különféle nyelv. Kíváncsi volnék, melyiken szokott gondolkodni?

A díva kissé oldalra hajtotta a fejét, mintha így jobban el tudna gondolkodni a kérdésen.

– Hogy melyik nyelven gondolkozom? Érdekes kérdés… de sajnos nem tudok rá válaszolni. Azt viszont elárulhatom, hogy számolni angolul szoktam.

A sajtómunkások elismerően kuncogtak a frappáns válasz hallatán. Aztán újra megrohamozták kérdéseikkel.

– Igaz, hogy a bécsi Staatsoperben magasabb gázsit szeretett volna kapni, mint Herbert von Karajan, a karmester?

– Maria, tényleg tatár bifszteket reggelizik, hogy karcsú maradjon?

– Kommentálná azt a hírt, miszerint Hollywoodba készül Kleopátra szerepét játszani?

Az uszkár mérgesen felugatott arra a hírre, hogy gazdija esetleg Hollywoodba készül, Maria azonban rezzenéstelen arccal mosolygott tovább. Aztán észrevette a riporterek feje fölé magasodó Rudolf Binget, a Met vezérigazgatóját.

– Uraim, kérem, Maria Callas később válaszolni fog a kérdéseikre. – Rudolf sajátos angol kiejtésében a bécsi gyerekkor egymásba torlódott mássalhangzói keveredtek második hazája hosszúra nyúlt magánhangzóival.

Maria nyújtotta a kezét, és Rudolf hosszan megcsókolta, hogy a fotósoknak legyen idejük lencsevégre kapni a jelenetet.

– Van egy meglepetésem a számára, Madame Callas.

Bing oldalra lépett, és mögötte ott állt Maria apja, George Callas (korábbi nevén Kalogeropulosz) krémszínű vászonöltönyben, orra alatt a jellegzetes Clark Gable-bajuszkával.

– Papa!

Maria az apja felé lépett, aki karját kitárva átölelte. Maria egy pillanatra, de csakis egy pillanat erejéig biztonságban érezte magát. Aztán az apja a fénylő vakuvillanások közepette kibontakozott az ölelésből.

– Mr. Callas, milyen érzés Maria Callas apjának lenni?

– Magától örökölte a hangját?

– Mikor találkoztak utoljára?

– Hol van most az édesanyja, Madame Callas?

Bing odavezette őket a terminál épülete előtt várakozó limuzinhoz, és hamarosan Brooklyn utcáin kocsikáztak. Maria Binggel angolul beszélt; a férjével, Titával, aki alig tudott pár szót angolul, olaszul; az apjával pedig görögül. Mikor jobban szemügyre vette a Tita mellett ülő apját, arra gondolt, hogy bár majdnem egykorúak, mégis a papa tűnik fiatalabbnak. Nem hízott el, és a haja sem hullott ki. Az, hogy elvált az anyjától, egyértelműen a javát szolgálta.

Bing azzal kezdett dicsekedni, hogy az operaszezonra akár kétszer is el tudták volna adni a jegyeket. – A sajtó érdeklődése pedig egyenesen rendkívüli. Mindenki magát akarja a címlapra, még a Time magazin is!

Maria vágott egy grimaszt. – Remélem, nemet mondott, Mr. Bing. Ha, ahogy állítja, minden jegy elkelt, akkor nincs szükség több nyilvánosságra, én pedig nem szeretném az időmet újságírókkal tölteni. Azután is írhatnak rólam, hogy hallottak énekelni.

Bing erre meghökkent. – A Time címlapjára kerülni hihetetlen megtiszteltetés. A magazin ott van minden újságosstandon szerte Amerikában, és még soha nem volt operaénekes a címlapon.

Bing úgy beszélt, mintha Maria a Becsületrend keresztjét utasította volna vissza.

– Valóban azt gondolja – mondta Maria egyenesen Bing szemébe nézve –, hogy a Time az énekesi teljesítményem miatt akar a címlapon látni? Hallotta, miféle kérdéseket tettek fel az újságírók a reptéren, egyiknek sem volt köze a zenéhez.

Bing pislogni is elfelejtett.

– Azért akarják a címlapra, mert maga korunk legcsodálatosabb dívája. A Time csakis a szakterületükön legelismertebb embereket részesíti ebben a kegyben. Például Albert Schweitzert, Salvador Dalít vagy Eleanor Rooseveltet.

Meneghini olaszul kérdezte Mariától, hogy miről beszél Bing. Maria közölte, hogy az igazgató a megkérdezése nélkül elintézte neki, hogy a Time magazin címlapjára kerüljön. Tita a Time emlegetése hallatán egészen el volt bűvölve.

– Na, és mennyit fizetnek?

Bing, aki folyékonyan beszélt olaszul, elfojtott egy mosolyt, mikor észrevette Maria bosszankodó, türelmetlen arckifejezését. A díva így felelt a férjének: – Az ilyen interjúkért nem fizetnek semmit, Tita. Amerikában kiváltságnak gondolják, ha felhasználják az ember arcát arra, hogy még több példányt adhassanak el.

George, aki bele-belekóstolgatott a limuzin könyöktámaszában elhelyezett dekanter tartalmába, felnézett, és görögül kérdezte: – Tényleg a Time címlapjára kerülsz, Maria? Azt mindenki olvassa, tudod? Van belőle a borbélynál is, ahová járok. A szomszédságomban mindenki rettentő büszke lesz rád.

Bing ugyan nem értette, mit mondott père Callas a maga kemény hangzású nyelvén, de azt látta, hogy meggyőzte Mariát, aki egy idő után bólintott.

– Rendben. Interjút adok a Time magazinnak.

II

A Central Park fái akkor kezdtek pompázni. A zöldet sárga és narancs, más helyeken pedig piros szín váltotta fel. Az őszről, erről a jellegzetes amerikai évszakról Mariának eszébe jutott, amikor az apja elvitte hot dogot venni a házuktól egy sarokra lévő árushoz. Ott álltak a járdán, és falták a kalácsszerű kiflibe bújtatott édeskés, rózsaszínű virslit, ami az ősz színeihez igazodva csöpögött a sárga mustártól és a piros ketchuptól. Mariának persze eszébe sem jutott megemlíteni ezeket a kiruccanásokat az anyjának, aki az effajta amerikai ételeket az ördög művének tartotta. A számára azonban ez volt az egyik legfinomabb kaja, amit valaha is kóstolt. Vajon most is ugyanolyan az íze? – merengett. Nem mintha a végére tudott volna járni a dolognak, mert a hot dog akkoriban már nem szerepelt az étrendjében.

A lakosztálya fényűzően volt berendezve, és koncertzongora is volt benne, amire a beénekléshez szüksége volt, de úgy gondolta, ez nem a hotel legpazarabb lakosztálya. Tita foglalta, és ő utált a szükségesnél többet költeni.

Amikor Maria legutóbb New Yorkban járt, az apja Washington Heightsban lévő lakásában aludt a kereveten. Ez tizenkét éve történt, rögtön a háború után. Egyenesen Athénból érkezett ide, és meg volt győződve arról, hogy a Metben azonnal elismerik a tehetségét. A meghallgatáson kifogástalanul énekelt, de a zeneigazgató csak másodrangú vagy még kisebb szerepekre – szolgálólányok és udvarhölgyek megformálására – akarta felkérni. Maria ezeket habozás nélkül elutasította. Azt mondta a zeneigazgatónak, hogy Athénban három éven keresztül főszerepeket énekelt. A zeneigazgató közölte vele, hogy egy nevesincs európai társulat huszonhárom éves énekese örülhetne, hogy egyáltalán lehetőséget kap a Metben.

Maria erre azt mondta a zeneigazgatónak, hogy egyszer még könyörögni fognak Maria Callasnak, hogy szerepeljen náluk, azzal kisétált az ajtón. Most megelégedéssel töltötte el, hogy annak idején igaza volt.

Megcsörrent a telefon.

– Madame Callas, van itt egy úr, aki azt állítja, hogy a Time magazintól jött.

Maria kísértést érzett, hogy letagadja, létezik egyáltalán ilyen ember, dehát megígérte az apjának, és az ígéreteit mindig betartotta.

Miután röpke pillantást vetett a tükörre, hogy ellenőrizze, úgy néz-e ki, mint amit ő maga „Callas-stílusként” emlegetett – hajviselet, tökéletes smink, nincs szemüveg –, az ajtóhoz lépett és kinyitotta.

A vékony, szemüveges férfi Robert DeGerasimóként mutatkozott be.

Hatalmas szalagos magnót cipelt magával, amitől egyik oldalára bicegett.

Maria rémülten nézte a készüléket. – Csak nem akarja felvenni, hogy énekelek?

DeGerasimo a fejét rázta. – Dehogy! Csak a beszélgetést veszem fel.

Maria felhúzta a szemöldökét. – Tipikus amerikai! Európában ezt gyorsírással oldják meg.

DeGerasimo megveregette a gép hátát. – Van egy nagy előnye ennek a szerkezetnek: pontosan tudjuk majd, mi hangzott el.

– Arra az esetre, ha be akarnám perelni? – kérdezte Maria.

– Nem. Azért, hogy ne idézhessem rosszul, Madame Callas.

DeGerasimo elmosolyodott, Maria pedig intett neki, hogy üljön a kanapé másik oldalára. A magnó kettejük közé került.

Az interjú a már megszokott dolgokkal kezdődött: Milyen volt a gyermekkora New Yorkban? Zenekedvelő volt a család? Mi volt az első dal, amit énekelt? És így tovább. Ezekre a kérdésekre már nagyon sokszor válaszolt azelőtt is. Kezdett megnyugodni.

– Kér valamit inni, Mr. DeGerasimo?

DeGerasimo a fejét rázta. – Munka közben soha nem iszom, és úgy sejtem, a dohányzást meg nem kedveli. – És megint Mariára mosolygott.

– Nem, valóban nem. A dohányfüst az ellenségem.

– Az egyetlen ellensége, Madame Callas? – kérdezte DeGerasimo közelebb hajolva.

– Az egyetlen, amitől valóban félek. Bármi, ami a hangomat veszélyezteti, engem sodor veszélybe. – És hogy ezt érzékletesebbé tegye, megtapogatta a torkát.

– Ezek szerint a kritikát és a közönség elutasítását nem tekinti ellenségének.

Maria jól begyakorolt mosollyal válaszolt a kérdésre. – Minden előadás egy csata, Mr. DeGerasimo. Mikor színpadon vagyok, minden egyes pillanatban harcolnom kell. Általában győzök, de van, amikor vesztek, és az nagyon fájdalmas. Ettől függetlenül nem a közönséget hibáztatom, ha nem vagyok képes őket megnyerni.

Ez is olyan válasz volt, amit már korábban is elmondott.

– És mi a helyzet a többi énekessel? Az a hír járja, hogy nincs túl jó viszonyban a riválisaival, például Renata Tebaldival.

Tebaldi volt Callas legnagyobb riválisa a Scalában, és szinte éppoly elkötelezett hívei voltak, mint Callasnak.

Maria nevetése egy egész oktáv hangterjedelmet ölelt fel. – Biztosíthatom, hogy Renata és én nagyon jó barátok vagyunk. Lehetséges, hogy néhány túlbuzgó hívünk terjeszti ezt a pletykát a köztünk dúló ellenségeskedésről, de az puszta kitaláció.

DeGerasimo belenézett a jegyzeteibe. – Ön itt született New Yorkban, és mikor tizenhárom éves lett, az anyja visszavitte magával Athénba. Ott élt az olasz–német megszállás alatt. Meglehetősen nehéz időszak lehetett…

Maria bólintott. – El sem tudja képzelni!

– Kíváncsi vagyok, hogyan tudta folytatni a tanulmányait a háború kellős közepén. – DeGerasimo itt szünetet tartott. – Felteszem, az anyja támogatása döntő jelentőségű volt.

Maria hitetlenkedve nézett a riporterre, és a Callas-maszk kezdett rajta repedezni.

– Az anyámé? Ugyan! Az anyám rosszabb volt, mint a nácik, Mr. DeGerasimo. Kihajtott az utcára, hogy ennivalóért énekeljek. Azért tudtam folyamatosan énekelni a háború alatt, mert már korán megtanultam, hogy csakis magamra hagyatkozhatok. Tudja, nekem nem volt gyerekkorom. Amint az anyám rájött, milyen tehetséges vagyok, elhatározta, hogy a saját érdekében kizsigerel engem.

DeGerasimo a magnószalagot nézte, ahogy tekeredik a gépben, és ellenállt a kísértésnek, hogy elégedetten elmosolyodjon. Mindenkinek van érzékeny pontja, és a jó interjú titka ennek a pontnak a megtalálása. Maria családi hátterével kapcsolatos vizsgálódásai során megtudta, hogy már hat éve nem látta az anyját. Ez egyértelműen piros zászló volt. Az olasz származású DeGerasimo nem tudta elképzelni, hogy a görögök gyökeresen mások volnának – lehet, hogy egy fehér, angolszász, protestáns családban a szülő minden tíz évben csak egyszer látja felnőtt gyermekét, de mindez egy olasz vagy görög anya esetében teljességgel elképzelhetetlen. DeGerasimo tehát feltételezte, hogy megszakították egymással a kapcsolatot, és amikor Maria elveszítette a kontrollt jól begyakorolt beszédmódja fölött, már tudta, hogy igaza van. Mindig lehet olyan kérdést feltenni, amire az interjúalany belső érzelmi viharai okán kénytelen őszintén válaszolni. És ő most rálelt erre a kérdésre.

– És annak dacára, amit érte tettem, soha nem voltam a kedvence. Mindig a nővéremet, Jackie-t részesítette előnyben…