Szepes Mária

A VÖRÖS OROSZLÁN

AZ ÖRÖK ÉLET ITALA

Copyright © Szepes Mária, 1946, 1984, 1989, 2007

Hungarian edition © Neemtree Corporation AG., 2014

Cover design © Neemtree Corporation AG., 2007

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem

részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában

és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve

a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen

internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés

bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető: Melher Viktor

ISBN: 978-963-529-251-6 (epub)

ISBN: 978-963-529-252-3 (mobi)

Elektronikus verzió

KEDVES OLVASÓ!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt.

Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:
szerkesztoseg@edesviz.hu
www.edesviz.hu

A Vörös Oroszlán

Címoldal

Kedves Olvasó!

A Vörös Oroszlán csodálatos reinkarnációja

Adam Cadmon

Adam Cadmon kézirata

ELSŐ KÖNYV • A PRÍMA MATÉRIA

Sebastian, aki nem érkezett meg sehová

Eduard Anselmus Rochard

A befalazott kripta

A transzmutáció

A mágikus név

A kentaur

Idézés

„A legmélyebb mélység legalsó pontján”

Árnyak völgye

A marburgi professzor

A Magister és az ellensége

A kozmikus oltás

A Nap és a Hold

Visszfény

Homunculus

Az asszonyember

A király barátja

„A ház, amelynek nincsen kapuja”

MÁSODIK KÖNYV • TÉGELY A TŰZBEN

Louis de la Tourzel

Monsieur Bayon

José de Assis szelleme

A „bárányok” követe

Asztrálhullámok

A fekete Erósz

A zöld ablak

HARMADIK KÖNYV • A FŐNIXMADÁR FÖLREPÜL

A Vízöntő jele

A Hold temploma

A Nagy Szentély

Messiások Előcsarnoka

„A férfi, aki nem hal meg”

A múlt első követe

Párizs, 1780

Az élő kristály

Trianon

Két levél

Gróf Cagliostro árnyéka

Anna Müller

A koporsó

A kísértet

A Kyilkhor

Fordított kép a tükörben

Oroszlánkörmök

Isabelle

A fekete mágus

Bezárult kör

Opus Magnum

A SZERZŐ TOVÁBBI KÖNYVEI

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG

ÉDESVÍZ MAGAZIN

A Vörös Oroszlán
csodálatos reinkarnációja

E bevezetésben szeretném elmondani az olvasóknak, milyen előzményei voltak e műnek, s hogyan vonzott be témájába, mint mágnes a vasreszeléket. Külön öröm nekem, hogy olyan valaki adta magyar kiadásának ezt a gyönyörű formát, aki nem csak kiadóm, hanem időtlenül régi barátom, akit szintén e könyv irányított először arra az útra, amelyen ma is halad, s fontos feladatot tölt be.

A Vörös Oroszlánról én legszívesebben egyes szám harmadik személyben beszélnék, mert teljesen önálló, különös életre kelt. Egyéni sorsa van már. Nem állítom, hogy születéséhez nem volt szükséges tény, hogy írónak születtem, nyolcéves korom óta úgyszólván minden műfajban dolgoztam. Agyalkatom, fantáziám, s különféle, kezem alá csúszó történelmi, tudományos források is szükségesek voltak hozzá. Mégis úgy érzem, hogy csak használható eszköze, közvetítője voltam egy nálam hatalmasabb erőnek, inspirációnak; nem tudom, mi a pontos neve, de van.

Bizonyos, hogyha előre sejtem, micsoda tűztengerré gyúl ki a tollam alatt, mikor 1939-ben írni kezdtem, nem mertem volna vállalkozni rá. 1938-ban meghalt a kisfiam. Olyan nagyszerű családba születtem, színészek, filmesek, zenészek, írók közé, akiknek „bohém” élete nem züllött szabadságot, hanem nyitottságot, kíváncsiságot jelentett a művészet, filozófia és tudományok felé. Nem voltunk kispolgárok, dzsentrik, de valamennyi emberfajtát, irányzatot megismertük, figyelemmel kísértük országunk és földünk viharos eseményeit is, tudatosítottuk veszélyeit, de soha nem tartoztunk egyetlen szélsőséghez, párthoz sem.

Férjem, Szepes Béla olimpikon, grafikusművész, karikaturista, újságíró, nemcsak a magyar, hanem a nagy világlapoknak is dolgozott. Ő tette lehetővé, hogy mindazzal foglalkozzam, ami érdekel, s hozzájussak német, angol forrásmunkákhoz. Mindkét nyelven tökéletesen olvasok. Az alkímia volt soron nálam éppen. Elhatároztam, hogy valamelyik érdekes alkimistáról fogok írni egy novellát. Megragadott e kényszerűen bujkáló kísérletezők tragikus sorsa. Őket pénzre, hatalomra éhes nagyurak éppúgy félreértették, mint véres történelmünk valamennyi nagy elméjét. A mentális alkímia igazi beavatottjai sohasem „aranycsinálásra” törekedtek, hanem arra, hogy „emberólomból emberarannyá” transzmutálják saját lényüket. Azon fáradoztak, hogy lelkükben, szellemükben létrejöjjön a Bölcsek Köve, az „iható arany”, az Örök Élet igazi elixírje. Amikor valamelyik korlátlan hatalmú uralkodó fogságába esve sem tudták kiszolgálni annak pénzéhes kapzsiságát, megkínozták, kivégezték őket. Persze közben rengeteg érdekes felfedezésre bukkantak a természet titkait fürkészve alkimista műhelyükben. A mai tudomány ezt már sorra bizonyítja. Például, hogy az elemek egymásba átalakítható energiák: „műanyagkorszakunk” jelzi. Azt is, hogy lehet aranyat, drágakövet, érrendszert tisztító, életet meghosszabbító vitaminokat, gyógyszereket és járványokat, fertőzéseket legyőző antibiotikumokat, szérumokat létrehozni.

A kémia az „alkémia” leszármazottja, csak éppen nagyobb tévedésekkel s drágábban teremti meg hasznosnak vélt, de gyakran ártalmassá váló „arkánumait”, mint a természet zseniális biomágiája, amelyet utánozni próbál.

A Vörös Oroszlán izgalmas cselekménye négy évszázadot fog át, valójában az alkímia történetét és a keleti filozófia legmélyebb kulcsait rejti olyan keresők számára, akik, ha többször elolvassák, rájönnek, milyen sok s mindig új pszichoarcheológiai rétegre találnak benne.

Bizonyos, hogy engem megrendített a lángolás, amely írása közben váratlanul felgyúlt bennem. Ráébredtem, nem egy novella lélekvesztőjébe szálltam ezúttal, hanem kozmikus rakéta repít olyan kiterjedések közé, amelyektől elszédülök. S ezt a csillagutazást nem tudom abbahagyni. Egyre szélesedik. Tűztenger hullámaira emel. S noha a cselekmény vázlatát ismerem, meghökkentő mondatok ömlenek a tollamból, amelyekre másodpercekkel előbb gondolni se mertem volna.

Egyfajta énhasadás volt ez. Énem egyik részét, a képzeletemet olyan képek, színek, szenvedélyek, bizarrul hiteles karakterek közé merítette, amelyeket „józan eszem” riasztónak talált, szűkölt tőle. „Úristen, mi ez? Mit fognak szólni hozzá?” Belső vívódásomra a felelet mindig az volt: úgysem adják ki soha. Öt évig írtam. Egy szomszédnőnk Leányfalun, a „Noé bárkáján”, aki gyakorlott gépírónő volt, észrevette, micsoda kéziratköteg halmozódik előttem kis szobánk íróasztalán. Addig fogalma sem volt róla, hogy író vagyok. Érdekelte a téma. Felajánlotta, járjak fel hozzájuk, ő diktálásra harminc oldalt tud gépelni naponta. A háború utolsó borzalmait éltük. Budapest körül bezárult az ostromgyűrű. A tőlünk huszonöt kilométerre lévő fővárost szőnyegbombázások tarolták romhalmazzá.

Esténként piros nyomjelző rakéták sztakkatói rajzolódtak az égre, nappal tüzek sűrű, fekete füstgomolyai emelkedtek a látóhatárra. Óriási dördülések rengették meg a mi kis házunkat is. Egy közeli bombatalálat betörte ablakainkat. Robbanások öklözték bezárt ajtóinkat. Azt sem tudtuk, ki él, ki halt meg rokonaink, barátaink közül, akik a város pincéiben rekedtek. S én ebben a repülőtámadások, ágyúk, gépfegyverek dübörgésétől, kelepelésétől hangos apokalipszisben diktáltam-diktáltam naponta harminc oldalt e furcsa könyvből, amelyet senki sem ismert, olvasott addig, amíg gépelése el nem készült teljesen.

Se férjem, bátyám, szüleim, se barátaim. És amit nem hittem, nem is reméltem háromévnyi lélegzetnyi szabadságban, A Vörös Oroszlán első kiadása megjelent a Hungária Kiadónál 1946-ban. Bestseller lett. 1947-ben államosították a kiadókat, és mint valamennyi könyvet a boltokból, könyvtárakból, amelyek tartalma eltért az egyetlen törvényes „ideológiától”, A Vörös Oroszlánt is bezúzták, elégették. Nagyon jót tett neki. A halhatatlanságról szól, tehát nem lehetett megölni. Hamvaiból felrepült, mint a főnixmadár.

Második kiadását 1984-ben, „fantasyként” hozta ki a Kozmosz Kiadó, némi rövidítéssel, utószóval. Harmadik, teljes szövegét a Háttér Kiadó. Az is elfogyott. Münchenben kitűnő német fordításban a „hónap könyve” lett 1984-ben. S azóta ott a hetedik kiadás fogy. Megjelent Amerikában magyarul és angolul is, de fontos tárgyalásokat folytat róla e legszebb magyar kötet gondozója több világnyelv komoly, nagy cégeivel.

Az örök emberi problémákat felvető s azok megoldását kínáló A Vörös Oroszlán tovább folytatja tehát sorsa által kijelölt saját pályáját, hogy átadja soha aktualitását nem vesztő üzenetét e nyugtalanító korszak szellemi támaszt kereső, gondolkodó olvasóinak.

Adam Cadmon

Adam Cadmon levele sok évvel ezelőtt, 1940 nyarán érkezett el hozzám a kis házba, amelyről néhány bizalmas barátomon kívül senki sem tudott. Alacsony parasztház volt, vadszőlővel futtatott verandával, zöld zsalus ablakokkal és meszelt falakkal. Szelíden lejtő domb oldalába ágyazva állott, öreg, illatos hársak sátra alatt. Sem vonaton, sem autón nem lehetett megközelíteni; a legközelebbi vasútállomástól egyórás, dombokon áthaladó út vezetett hozzá. A posta is csak hetenként egyszer cserkészett fel „Noé bárkájába”, ahogy tanyámat elneveztem. A ház szobáit belül kényelmes, modern lakóhelyiségekké alakítottam át, de a vizet kézzel pumpáltam fel a kútból a tartályba, este pedig petróleumlámpával és gyertyákkal világítottam, de 1940-ben mi, érzékenyebb emberek általában már szívesen emigráltunk a „primitív” múltba a „kultúra” dühöngő áldásai elől.

Ablakaimból s verandámról szőlővel beültetett, széles dombhátakra, s lábuknál a Duna tükrös felszínére láttam.

Házamat gondos kereséssel, szándékosan választottam ilyen hozzáférhetetlen helyen. Éreztem, ha nem tépem ki magamat a város zaklató légköréből, sohasem jutok el munkám befejezéséig.

Foglalkozásom a városhoz köt. Mint egy nagy kórház idegosztályának vezetője, teljességgel lehetetlennek látszott, hogy függetleníteni tudjam magamat egy csomó kötelezettség alól. A különféle pályák között talán az orvos leginkább rabszolgája mesterségének, mert olyan területen áll poszton, ahol nincsenek szabályozható dolgok; minden esemény sürgető, ijesztő váratlansággal tör elő, és nem tűr halasztást.

Az irány, amellyel pionírként foglalkozom, súlyos dilemma elé állított. Mesterségem és könyvem is – amelyhez éveken át gyűlt az anyag – egész embert kívánt. Bizonyos részletkérdések tisztázásához nagy olvasási restanciám volt. Megkíséreltem az éjszaka egy részét feláldozni, de egészségem sínylette meg, s ami még rosszabb, maga a munka is. Olyan problémákat tárgyaltam, amelyek összpontosított erőkifejtést követeltek, különben tételei meggyengültek, és kitűnő támadási felületet nyújtottak. Én pedig nem kockáztathattam azt, hogy félreérthető, silány, rossz érvekkel védjek egy döntő fontosságú, igaz ügyet. Sok halasztás, megalkuvás után végül négy hónapnyi betegszabadságot kértem. Úgy vetettem magamat az ügybe, mint a szakadékba ugró: zavart lélekkel, hangos lelkiismeret-furdalással, amelyet elnyomott a mindenen áthangzó, belső sürgetés. Legügyesebb asszisztensemet helyettesül állítottam a kórházban, és kisétáltam a világból.

A magány és a munka varázslatos békessége nem rögtön fogadott magába. Az első héten még bennem nyüzsögtek nyugtalanító torzókként a félbehagyott esetek, de azután kíméletlenül megöltem őket magamban az egészséges szkepszissel, hogy az emberek általában nem nélkülözhetetlenek, mert ha azok volnának, nem cserélgetné őket szüntelenül, forgalomból kivont pénzek gyanánt, a halál. A folyamatosság görcsös fenntartásánál, néhány ember izolált kezelésénél sokkal fontosabb, hogy az általam megismert, kikísérletezett és bevált módszer általánossá váljék, és megfékezze magát a betegséget. Mivel e könyvben szerepem úgyszólván személytelen, csak annyiban térek ki munkám természetére, amennyiben az Adam Cadmon alakját és megjelenését érthetőbbé teszi, s hozzátartozik az ő csodálatos történetéhez.

Huszonöt éve foglalkozom az idegbajokkal, s körülbelül tíz éve annak, hogy teljesen új útra tértem a tekintély zsákutcáiból – anélkül hogy kísérleteimet és eredményeimet eddig nyilvánosságra hoztam volna. Ismerem és tisztelem a tudomány óvatosságát, sokszor túlhajtott védekezését az úttörőkkel szemben, s elkészültem rá, hogy munkám nevetségességbe fullad, támadások pergőtüzébe kerül, vagy egyszerűen agyonhallgatják, de mindez nem érint. Néhány tehetséges tanítványom, akiket nem lehet majd kirekeszteni a gyógyászat területéről, alaposan „fertőzött” már: az én módszereim szerint gyógyít. Statisztikánk figyelemre méltó számokat mutat, s főleg betegeink, a senki földjén bolyongó élőhalottak váltak kísértetekből újra emberekké.

Rendszeremet meta-pszichoanalízisnek neveztem el. Psziché alatt én a halhatatlan intelligenciát, minden élet transzcendens lényegét értem, amely a földön az ember öntudatában érte el csúcspontját. E csúcspont azonban úgy viszonylik a szellem határtalanságának dimenzióihoz, mint porszem a kozmoszhoz. A lélek betegsége a híd valamiféle megrongálódását, a közvetítő szervek zavarát jelenti test és szellem között. A lélek orvosának ezt a hibát kell a klinikai módszer alaposságával megközelítenie, diagnosztizálnia és kijavítania. Ha csak tüneteket kezel, őrjöngő élőhalottakkal tömheti tele az ideggyógyintézeteket – és a világot. Persze nem sorolom ide az agy alkati zavarait, amelyek egy egész emberi életet súlyosan determinálnak. A lélek betegségeiről beszélek, amelyek eleinte láthatatlanok és felfedezhetetlenek a testben, s a gátlásos, rossz mederbe ömlő képzelőerő csak lassanként vájja ki kóros elváltozásait a szervezetben.

A szellemnek s így a gyógyászatnak is ezt az általános forradalmát már nem sokáig lehet hosszú latin szavak ráolvasásával palackba kényszeríteni, mint a mesebeli óriást, mert az idők terhesek vele, szívhangjai benne lüktetnek a világban, nemsokára meg kell születnie akkor is, ha a bábákat elégetik érte. Hogy a tudománnyal szemben való eretnekségem még inkább nyilvánvalóvá legyen, nyíltan bevallom irányomnak okkult vonatkozásait. Hiszek Hermész Triszmegisztoszban, az analógiák tanának kinyilatkoztatójában, az ősi hagyományokban, amelyek gyökerei egy, csak most előderengő, történelem előtti, hatalmas múlt ködébe vesznek. Az igazság a későbbi idők folyamán is mindig megjelent, de az emberek gonosz kis törpék voltak hozzá. Gondoljunk csak Paracelsusra, kollégái gyilkos irigységére, amely végül is bezúzta koponyáját, egy olyan koponyát, amelyért hiába kínáltak volna fel néhány ezer fejet a magukéból: sárért akkor sem lehet aranyat venni, ha tonnaszám mérik.

Adam Cadmon levele csak néhány sort tartalmazott:

Mélyen Tisztelt Tanár Úr!

Remélem, személyes látogatásommal sikerül majd kibékítenem azért, hogy munkájában megzavarom. Mindössze két napon át kívánom vendégszeretetét igénybe venni. Érkezésem pontos idejét még nem tudom, mert néhány ügy elintézésétől függ, de úgy gondolom, még e héten utazhatok.

A viszontlátásig szívélyesen üdvözli híve:
Adam Cadmon

Így írta alá: Adam Cadmon. A levelet Budapesten adták postára.

Első gondolatom az volt, hogy valamelyik barátom megtréfált. Címemet hárman ismerték. Az asszisztensem, pesti házvezetőnőm és szórakozott agglegény kollégám, akivel végtelen sakkcsatákat hadakoztam végig, s aki kórházban feküdt súlyos epekő-operációval. Megbízhatóságukban nem kételkedtem. Tudtam, hogy címemet nem árulták el senkinek – sem ismerősnek, sem idegennek. Akkor hát honnan szerezte meg mégis ez az „Adam Cadmon”, miért nevezi magát ezen a kabalisztikus néven, amely a kozmoszt jelenti – és mit akar tőlem?

A zavarástól való bosszús félelmemet elnyomta növekvő kíváncsiságom. A levélből és a névből mágia szállt fel. Újra és újra visszatértem hozzá, foglalkoztatott. Vizsgáltam a keskeny, egyenes dőlésszögű, hasonlíthatatlanul eredeti írást. Volt benne valami hieroglifaszerű. A borítékon nem csak nevem állt ott világosan, hanem a többi részletes utasítás mellett a ház elnevezése is, amelyet sehová nem írtam fel, és csak baráti körben emlegettem: Noé bárkája. Megfejthetetlen volt. Szinte izgalommal vártam Adam Cadmon megjelenését.

Azon vettem észre magam, hogy reggel, ébredéskor első gondolatom az, vajon ma megjön-e? Harmadnap már nem bírtam a tétlen bizonytalanságot; önmagamat áltatva, hogy csak gyufáért, gyertyáért meg némi élelmiszerért igyekszem a faluba, lesétáltam a vonathoz. Az állomáson nem szállt le senki. Csalódást éreztem. Otthon megtudtam azonban, hogy távollétemben megérkezett.

A verandán ült, amikor beléptem. Felállt, hozzám lépett, és a kezét nyújtotta.

Korát nem tudtam volna megállapítani. Nem volt öreg. Arca keskeny, finom vágású és teljesen ránctalan. De fiatal sem volt. Nem tudom meghatározni, miért, ez a szó egyáltalában nem fejezte ki őt. Inkább időtlen, jelenben lévő állandóság tükröződött róla. Vonásai enyhén mongolosak voltak, arcbőre kreol, bár csak annyira, amennyire Európában is előfordul. Világítóan zöldeskék, mandulametszésű, nagy szemétől nehéz volt elvonni a tekintetet. Széles, magas homloka nemes domborulataival, finoman homorú halántékával a természet mesterművének tűnt a képzett frenológus előtt. Fekete, simán hátrafésült, tompa fényű haja mélyen a nyakába simult. Kényelmes, fehér nyári öltönyt viselt. Szavaim elől elsiklik a lényeg, amely őt megjeleníthetné. Hogyan fejezzem ki például szemének derűs, átható, ismerős, a szellem legmélyéről visszhangot idéző pillantását?! Egy másodpercig sem volt idegen, anélkül hogy kapcsolatunk keletkezését és mibenlétét ismertem volna.

Halk, egyenletes hangján legelőször munkám iránt érdeklődött. Mialatt beszélgetésbe mélyedtünk, nem éreztem meglepődést, mennyire tájékozott felőle. Készülő könyvemből részleteket idézett, s én ezt magamban futólagosan elintéztem azzal, hogy biztosan az orvosi közlönyben írt cikkeimet olvasta – de hirtelen, szó közben rádöbbentem: éppen ezekről a dolgokról sehol nem tettem említést. Csak a papír tud róla íróasztalomon, a töltőtoll, meg én. Illetve… rábámultam, s ő elmosolyodott.

– Nem boszorkányság! Csak egy lépés előre azon a területen, amelyen ön is munkálkodik. Az egész komplexum készen van a tudatában, és én leolvastam. Ez a képesség minden emberben benne szunnyad, csak ki kell fejleszteni.

Ez a magyarázat hirtelen egy olyan síkra zökkentett át, ahol a világkép néhány dimenzióval gazdagabb.

Beszélgetésünk a háborúra terelődött. Azt mondta, Lublinból érkezett egyenesen azért, hogy meglátogasson, s holnapután már indul is vissza. E kijelentése különféle kérdések tömegét kavarta fel bennem. Mit keres Lublinban, ahol a legkegyetlenebb háború pusztított, s ma is szörnyű elnyomás uralkodik. Lengyel talán? Tökéletesen beszélt magyarul, bár egy alig érezhető idegenszerű akcentussal. Budapesten csak egyetlen napot töltött, nem ismer ott senkit, egyenesen hozzám jött… de hát akkor ki adta fel Budapestről a levelet négy nappal ezelőtt, honnan tud rólam, és egyáltalában, hogyan utazhat magánember a háborús zónákon át?!

– Nem vagyok lengyel – felelte gondolatomra. – 1939 júliusában költöztem Lublinba.

– Német! – ötlött fel bennem a szorongó gyanú árnyékával együtt. – Csak nem…

– Tibetből jöttem – mondta egyszerűen. – Ezt a látogatást már ott elhatároztam. Ha eltakarítja lelkében a pillanatéletű tudat gondolatlepkéit, megtalálja alatta a bizonyosságot, hogy várt rám. Persze a kijelölt ember nemcsak az értelmével várakozik, hanem a sejtelmeivel, előérzeteivel, nyugtalanságaival, s a kimeríthetetlen hitével abban, hogy a kifejezhetetlen, a háromdimenziós élet szigorú törvényeivel megközelíthetetlen lényeg jelentkezik s megmutatkozik egyszer. Kettőnk között csak annyi a különbség, hogy ön sejt valamit, én meg emlékezem. De közös munkánkra nézve ennek nincsen jelentősége. Fontos, hogy tud a dolgokról, szilárdan véghezviszi azt, amivel megbízták, és ismertetőjeleit hiánytalanul megőrizte.

– Mi az, amivel megbíztak… kik azok, akik megbíztak és… micsoda ismertetőjeleket őriztem meg?! – szakadtak ki belőlem a kérdések.

– A szavaknak nagy hibájuk, hogy mindenki mást ért alattuk. Először egyeztetni kell őket, mint a különféle órákat. Emlékezés alatt én az előző életekre való emlékezést értem. Ön tudja és hiszi, hogy az újraszületés valóság, vannak ismeretei és saját sejtelmei róla. Én emlékezem, ön érzi, hogy nem először találkoztunk ma, én tudom. Ön egy belső parancsra elvonult ide, Noé bárkájába, hogy befejezze munkáját, amelyre a jövőnek szüksége van, én tudom, hogy ez a belső parancs megbízás onnan, ahol az új Eont készítik elő a szellem forradalmárai, a megújult lélek összeesküvőin át. Ön közéjük tartozik, anélkül hogy ez életében tudna róla, de biztosíthatom, tudatosan esküdött fel valamikor. Világos, ugye?

Önkéntelenül igent bólintottam, noha ez a „világosság” inkább elvakított, mint látóvá tett. Furcsa, emelkedett állapot tartott hatalmában, amíg Adam Cadmon a házamban tartózkodott. Jelenlétében nem tudtam vitázni, analizálni, ellenszegülni. Egy-egy pillanatra felmerült bennem, hogy talán szuggesztió áldozatául estem, mert minden szava a megismerttel, az érvekkel alátámasztható tényekkel szemben olyan meggyőző erővel zuhan belém, hogy a kétely csíráját is összezúzza. A szuggesztióval azonban éppen eleget kísérleteztem ahhoz, hogy tudjam, mennyire más természetű dologgal kerültem most szembe. Semmiféle áthangolási szándék, erőszakos áram nem indult ki belőle. Csak önmaga volt, a megismerésnek, uralt szellemi erőknek és képességeknek a hatalmas töltésével, s megnyilatkozásait nem tétova, emberi bizonytalansággal, hanem átütő, súlyos bizonyossággal telítette.

Este, vacsora után a kertben üldögéltünk. Sötét, csillagokkal teletűzdelt égbolt feszült fölöttünk. A csillagképek láthatatlan üvegburára festett ábrái körülragyogtak bennünket. Sápadt, titokzatos folyamként ömlött át a horizonton a Tejút. Közel a nagy teleholdhoz két, éles fényű csillag szolarizált: a Szaturnusz és a Jupiter szoros közelállásban, konjunkcióban egymással. Szemem e két csillagon kötött ki, s eltűnődtem hatalmukon, egymásnak ellentmondó s egymást mégis kiegészítő erőiken. Jupiter a nagy jótevő, tüzes, lendületes, építő – Szaturnusz az akadályemelő, dermesztő, szenvedést hozó s transzcendens lényegében a szenvedésen át tanító bolygó. Jupiter a Nap barátja, Szaturnusz a nagy magányos. Az egyik veszélye a tűz, a másiké a dermedés. Vajon micsoda hatásokkal telíti a világot e két óriás küzdelme?

– A Messiások konstellációja – mondta mellettem Adam Cadmon halkan.

Megrezzentem. Egyszerre felzúgott bennem e hasonlíthatatlan éjszaka varázslata. Adam Cadmon megint a gondolatomra felelt.

– A Jupiter és a Szaturnusz konstellációja előzte meg Krisztus születését is – folytatta csendesen. – Akkor a Halak jegyében állt a nagy konjunkció. Most a Bikában áll. Amaz a kereszténységet hozta el a világnak, ez pedig majd a filozófiai és társadalmi forradalmat, a szellem megváltását hozza az anyag rabságából. A Messiás, aki most születik, az új Eon kapunyitója lesz.

– Egy új Messiás születik… Hol? Mikor? – kérdeztem értetlenül.

– Lublinban. 1941 áprilisában. A lublini gettóban, ott, ahol legsúlyosabb a teher és legnagyobb a sötétség. A megalázottak és megnyomorítottak között. Árnyéka messze előrenyúlt: a Bűn Embere, a Törvénytaposó a hazugság minden hatalmával és jelével megjelent már. S ahol az árnyéka a földre vetődött, ott megjelenik fénylő mása is – a káprázat mellett a valóság. Az Antikrisztussal szemben a Szabadító. S hogy az Írás beteljék, s az idő örök hullámverésének visszatérő ritmusa hallhatóvá váljék, egy zsidó leány törvénytelen fiaként jön a világra; egy fajtájának bánatával, szenvedéseinek félelmetes okosságával, üldöztetésének rémült gyöngeségével terhelt zsidó lány fia lesz. Ez a szelíd leányanya mása annak az ősi anyának, aki ezerkilencszáznegyven évvel ezelőtt megszülte fiát egy istállóban.

Hangja halkan, egyszerűen csengett, bennem mégis tűz gyúlt tőle. Lenyűgözött a határtalan, értelmen túli bizonyosság, hogy minden szava megrázóbban igaz, mint a látható dolgok körülöttem.

– És ön… Miért van ön Lublinban?! – ez volt az első kérdés, amelyet személyéről nekiszegeztem.

– Ha majd az emberi gyűlölet és esztelenség istállójában megszületik a Bölcsesség, a csillagot követve felkeresik Őt azok, akiket meghívtak a keresztelőre. Hozzám már eljutott a hívás. Azért jöttem vissza a névtelenségből, hogy helyet készítsek Neki, és megjelentsem Őt. Azért jöttem, hogy az Igazaknak tudtára adjam: ezek azok az idők, amelyekről a jövendölések szólnak. Olyan napok következnek, amelyek malmai gyorsan őrölnek, és összezúznak minden emberi támasztékot. Tüzek támadnak, amelyek fölégetik az anyag utolsó menedékeit is. Nem lesz talpalatnyi föld, tenyérnyi tető, ahol a menekülő megállhatna, ahol az üldözött elbújhatna. Utoljára omlik le talapzatáról az annyiszor felállított aranyborjú. Könnyek áradata nem lágyítja meg a könyörtelenség démonainak szívét. A vér tengerré dagad és elönti az országokat, városokat, utcákat, házakat, termőföldeket, kerteket, tavakat és folyókat; mert a Vízöntő hűvös óceánja előtt mindig vér mossa tisztára a földet.

A szenvtelenül pergetett apokaliptikus szavak értelme hosszú ideig nem tudott agyamba, idegeimbe törni. Kábultan néztem a tücsökciripeléstől zúgó táj sötét, szelíd körvonalait. Üde, hűs szagok simogatták arcomat, akác- és bodzaillat. Egy messze tanyáról kutyaugatás hangzott. A folyóparton békák rekedt, lágy hangja kérte az esőt. A vér, halál, aljas durvaság fogalmai meghátráltak az éj tiszta békessége elől… hirtelen rám tört azonban valahonnan a jövő misztikus dimenziójából s az Akasából [1] az eljövendő évek borzalmainak sejtelme, a minden elbírhatót és elképzelhetőt meghaladó pusztítás és pusztulás, a gyűlölet őrjöngése, védtelen tömegek kiszolgáltatottsága, a démoni vitustánc félbeszakíthatatlan, öngyilkos rángatódzása – s a csendes táj is megelevenedett egyszerre. Baljós hangok, félelem, lapuló nyugtalanság csak idegekkel érezhető, állandó remegése lüktetett benne, s szívszorító, verejtékes várakozás a hirtelen felvijjogó szörnyűségre – olyan tömény és annyira valóságos volt ez az érzés, hogy fulladoztam tőle, s szívem rohanó lüktetésbe kezdett.

– Nem! – törtem ki elhárítón. – Ilyen mélységek nincsenek az emberben! Ezt nem bírhatja el egyetlen lélek sem!

– A lélek természetében isteni is, démoni is. Aszerint, hogy a Fény vagy a Sötétség erői jutnak a fogantyúkhoz, amelyekkel mozgatják. A lélek a lét változó, szubtilis nyersanyaga. Azok a hatások, amelyek ráömlenek majd, olyan elementárisak, hogy ellenállhatatlanul áttörnek minden védtelen, gyönge ponton. A gyűlölet ereje ez; s akiben a legkisebb készség van rá, aki nem küzd ellene szellemének minden képességével és megismerésével, azt a gyűlölet démonai seregükbe sorozzák, az elveszett. A gyűlölet a legfélelmetesebb, legmágikusabb hatalom, amely eddig a földön megjelent. Túlszárnyal és lebír minden más emberi gyöngeséget; az egyéni önzést, kényelemvágyat, halálfélelmet. Fehérizzásig korbácsolja a fanatizmust, tömeggé olvasztja az embert, s az a saját pusztulása árán is csak pusztítani akar.

– És miért kell, hogy ez megtörténjék?! – kérdeztem szinte kiáltva, hogy hangom végigömlött az alvó fák között. – Ha a látható dolgok mögött Tervező és terv van, hogyan engedheti útjára a rombolás erőit?!

– Mert a látható dolgok mögött terv van – hangzott a higgadt felelet. – A föld nagy transzmutációja ez. Lényege átváltozik. A fertőzötteket kiveti magából, s a kevesek, akik megmaradnak, vele finomulnak ólomból nemesfémmé. Ami történik majd, az a provokáló injekció hatása. Csak azokban veti felszínre a kórt, akikben benne lappang.

– Az emberek gyengék, tudatlanok és felelőtlenek. Vezetőik azonban tudatosak és lelkiismeretlenek. A propaganda fekete varázslatával való visszaélés az ő bűnük, nem az embereké. A rosszfajta, szűk koponyákat eszmemérgekkel töltött verzércikk- és rádiószónoklat-bombák ostromolják – hogyan védekezzenek ellene? Nincsenek önálló fogalmaik, erkölcsi erővonalaik, csak hiányérzeteik vannak. Gyermekek ők, s a hammelni patkányfogó fuvolájának hangjára tolonganak megigézetten a vesztükbe. Miért sújtja őket a büntetés?!

– Helyes a kép. Az emberek gyermekek, s ezek a gyermekek nagyon kegyetlen játékokat játszanak. Kegyetlenek egymáshoz, minden élőlényhez és önmagukhoz. A föld azonban ezentúl nem gyermekek játszótere lesz, hanem gondolkodó felnőttek lakhelye.

Egy ideig hallgattunk. Ezekkel a szavakkal nem lehetett vitába szállni. Tételei kinyilatkoztatások voltak, mint Henoch, Baruch, Ezra és János látomásai és a próféták tanításai. Hinni kellett, vagy kereken tagadni őket.

– Szeretném tudni – mondtam kis idő múlva csendesen –, miért jött el hozzám… éppen hozzám Tibetből, Lublinon át a Noé bárkájába?

Ahogy kimondtam ezt, az utolsó szavak szeszélyből, ötletből fakadt játékossága elröppent: Noé bárkája! Micsoda súlyos tartalommal telt meg hirtelen ez az elnevezés! Különös sejtelmemet Adam Cadmon hangja erősítette fel:

– Elhoztam valamit, aminek meg kell maradnia… át kell vészelnie az új… vérözönt. Később már nem jöhettem volna.

Zsibbasztó, esztelen öröm vett erőt rajtam. Nem házamra, hanem egész Magyarországra vonatkoztattam azt, amit mondott.

– Csak erről a kis házról van szó – mondta feleletképp. – Noé bárkájáról. S ebben is erősen meg kell majd kapaszkodnia, ha elborul az ég, és közel rohannak a viharok.

– Úgy gondolja, hogy ezt az országot sem kíméli meg a…

– Igen!

– Nos hát… mindenképpen rendelkezésére állok.

– Tudom – mondta egyszerűen. – Egy kéziratot hoztam. Szeretném, ha megőrizné addig, amíg utasítást küldhetek, mi történjen vele. Nálam most és a következő években nem lenne biztos helyen. Persze úgy értem, ha érdekli, el is olvashatja.

Másnap délután elbúcsúzott.

Így került hozzám Adam Cadmon kézirata. Az ő írásban közölt utasításai szerint járok el, amikor azok elé tárom, akik a vérözönből megmaradtak, és támolyogva keresik az élethez visszavezető utat.

Személyesen nem találkoztam vele többé.

[1] A hinduk szerint a világéternél sokkal finomab, ősibb anyag, éppen olyan ősi, mint maga a szelem. Az Akasa tartalmazza a Kozmosz eseményeinek minden ideáját. Nincsen kauzalitásnak alávetve, csak a beléle alkotot formák tartoznak az okság törvénye alá.

Szepes Mária

TOVÁBBI KÖNYVEI

SZEPES MÁRIA

A VÖRÖS OROSZLÁN

AZ ÖRÖK ÉLET ITALA

420 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

Már a megjelenése idején is nagy vihart kavart: minden példányát bezúzták, és negyven évig szerepelt a tiltott kötetek listáján. Mindmáig a legnagyobb hatású Szepes Mária-regény, elborzaszt és megihlet.

Az alkímia követői mi mindenre voltak képesek azért, hogy megtalálják a folyékony aranyat, az örök élet italát?

A négy évszázadot átfogó, izgalmas történet beavatássá alakul át, amely valójában az alkímia történetét és a keleti filozófia legmélyebb kulcsait rejti.

SZEPES MÁRIA

RAGUEL HÉT TANÍTVÁNYA

HÉT ARCHETÍPUS, HÉT ÚT – A VÉGSŐ CÉLIG

692 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

Raguel, az időtlen, évszázadokon át újjászületett Mester magához hívja tanítványait, a zodiákuskör hét bolygójának egy-egy képviselőjét, amúgy közönséges földi halandókat, hogy együtt vészeljék át a közelgő Világalkonyt, és megalapozzák a jövendő emberiség létét. Minden szereplő életét nyomon követhetjük születésétől fogva, s részesei lehetünk lelki-szellemi fejlődésüknek egészen Mythenburg váráig s a végkifejletig.

„Ezt a regényt életem főművének és utolsó nagy opuszának tartom” – írta Szepes Mária.

SZEPES MÁRIA

VARÁZSTÜKÖR

NÉZZ A VARÁZSTÜKÖRBE, ÉS ISMERD MEG TITKAIT!

316 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

Kornét Gábor újságíró barbár idők tanúja. Berlinből tudósít, majd kiutasítják Németországból. Hazatérve örököl egy nevezetes varázstükröt, amely egykor egy középkori kabbalista, mágus és alkimista tulajdonában volt. „Semmi el nem rejtőzhet előle, amit látni akar... Mert mi maradhat titokban a Szellem előtt?” Gábor azonban nem csupán látni akar, hanem jótékonyan beleavatkozni a zajló eseményekbe.

Meditációs CD-melléklettel! Szepes Mária saját elmondásában: Kirándulás az Élet Vizéhez c. meditáció.

SZEPES MÁRIA

MÁGIÁK KÖNYVE I–II.

12 MÁGIKUS KULCS EGY SZEBB ÉLETÉRT

752 oldal (a két kötet)

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

Szepes Mária emlékének tiszteletére összegyűjtve adjuk át a kimeríthetetlen tudást rejtő sorozatot. Így válhat mindennapjaink részévé a tizenkét mágikus kulcs, amelyek mindegyike abban segít, hogy megoldhatatlannak látszó gondjainkra gyógyírt találjunk.

I. kötet: A mindennapi élet és a fény mágiája, Az öröm és a mítoszok mágiája, Az áldozat mágiája, A szó mágiája

II. kötet: Az álom mágiája, A szerelem és a hűség mágiája, A sors és a csoda mágiája, A nevek mágiája

SZEPES MÁRIA

DIMENZIÓTAROT

A SORSALAKÍTÁS MŰVÉSZETE

296 oldal, 22 lap

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

A tarot szimbólumrendszer, kulcs az emberi önismerethez, rejtett bölcsességének hordozója, üzenet a távoli múltból. A 22 tarot-kártyát tartalmazó könyv a szerző korábbi könyvének, A tarot bölcsességének felújított és kibővített változata.

Akit érdekel mindaz az ősi bölcsesség, távoli, rejtélyes üzenet, amelyet a tarot szimbolikája hordoz, aki változtatni akar önmagán és az életén, a Nagy Arkánum lépcsőfokain eljuthat a beavatáshoz.

SZEPES MÁRIA

SMARAGDTÁBLA

AZ ANALÓGIÁK TANA

296 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

A Smaragdtábla címéhez hűen arra törekszik, hogy egységbe foglalja az ember és a világegyetem jelenségeit. Ezt nevezte Szepes Mária az összefüggések tudományának, amely tulajdonképpen a természettudomány, a művészet és a filozófia szintézise. A könyvet olvasva olyan rálátást kaphatunk a világ dolgaira, amellyel számunkra is kézzelfoghatóvá válik, hogy valóban minden mindennel kapcsolatban van, és nyilvánvaló igazságként fogadhatjuk el az „amint fent, úgy lent” ősi elvét.

SZEPES MÁRIA

FÜVESKÖNYV

GYÓGYÍTÓ GONDOLATOK, BÖLCSESSÉGEK, INTELMEK

280 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv

formátumban is kapható!

Szepes Mária Füveskönyvében egyszerű, könnyen érthető élethelyzetek, bölcsességek, látszatok mögé leső, gondolatébresztő megállapítások és olyan közvetlen tanácsok sorjáznak, amelyeket úgy érezhet magáénak mindenki, mintha csak neki szólna.

Ezen túl pedig kérdések, látszólagos ellentmondások, továbbgondolásra, kiegészítésre, az olvasó élethelyzetéhez való igazításra, azaz az agysejtek alapos megdolgoztatására szolgáló felismerések ezek, amelyek képesek arra is, hogy felkeltsék a saját lélekbe lemerülő őszinteséghez szükséges bátorságot és kitartást.

SZEPES MÁRIA

FELHŐSZOBRÁSZ (ARANYKOR)

FANTASZTIKUS NOVELLÁK

320 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban is kapható!

Szepes Mária magas művészi nívón, szépprózában megírt fantasztikus novellái az irodalom időtlen csemegéinek számítanak. A Felhőszobrász bizarr s a legkülönfélébb témák dimenzióiban cserkésző, néha meghökkentő kirándulások gyűjteménye.

„Mindig is örök emberi értékek, hiteles, sodró erejű történések és azok rejtélyes összefüggései izgattak. Remélem, e történetekben olvasóim találnak néhány olyan gondolatot, amelyek fel nem tett kérdéseikre jelentenek reményt keltő választ.”

SZEPES MÁRIA

LÁNGOLÓ IDŐFOLYÓ

LÉPJ BE AZ ÉRZÉKEKEN TÚLI VÍZIÓK VILÁGÁBA!

228 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban kapható!

A Lángoló időfolyó kék bolygónk életnemző, létfenntartó érrendszere. E könyv azokkal a varázslatos időkategóriákkal foglalkozik, amelyekben percnyi álmainkban évezredeket tölthetünk el. Visszapergethetjük a múltat. Felkereshetjük ősi kultúrák virágzó fényességét, beléphetünk belső kozmoszunkba, előző életeink intenzív élményei közé. Szepes Mária közli e visszahatoló meditáció módszertanát. Sikerrel próbálta ki önmagán, mégsem ajánlja akárkinek.

SZEPES MÁRIA

A LÉLEK ANATÓMIÁJA

BETEGSÉGEK JELBESZÉDE * ÖRÖK SZÉRUMOK

164 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban kapható!

„Az ember felépítése nem végződik a fizikai testnél, fölötte magasabb áramok működnek.”

Valamennyi betegség a lélekben gyökerezik. A tudattalan mélyrétegeibe gyűrve névtelen sérülések gubbasztanak eltakart arccal. A testben csak tünetekben mutatkoznak meg, sajátos gén- és jellemalkat szerint, mindig egyedi módon. Szimbolikus jajdulások ezek.

E könyv a lélek bonyolult betegséggócainak diagnózisait és e kórokból kivont örök szérumait tartalmazza.

SZEPES MÁRIA

SZIBILLA

JEGYZETEK A SZERZŐ ÉLETÉHEZ

264 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban kapható!

A kötet Szepes Mária személyes naplója (1929–2004), ezért nagyon intim hangvételű. Különleges ajándék, hogy bepillanthatunk abba a szellemi folyamatba, amelyen keresztül az ezotéria nagyasszonya azzá vált, akit mind ismerünk. Néha úgy érez, úgy viselkedik, mint egy hétköznapi háziasszony, máskor pedig egy sokat tapasztalt, mindentudó Mester.

„Mindenekfölött valami kollektív jóságot szeretnék megvalósítani magamban. Minden élő felé egyformán áradó, végtelen gyöngédséget és megbocsátást.”

SZEPES MÁRIA

A MENNYORSZÁG ÁLKULCSA

ISMERD MEG A BENNED SZUNNYADÓ HATALMAT!

200 oldal

Keresd a weboldalunkon!

www.edesviz.hu

eKönyv formátumban kapható!

A mai rohanó világ veszélyei mellett szédítő távlatokat kínáló kibontakozási lehetőségeink is felgyorsultak. Egyre több ismeret áll rendelkezésünkre, amellyel megteremthetnénk új, élhető világunkat. De vajon tudunk-e élni az elénk táruló lehetőségekkel?

E kérdéseket feszegeti Szepes Mária, s a mai kor emberének időszerű problémáit érinti. Közös töprengésre hív bennünket. Kérdez. Olykor provokál. Fel akarja rázni az embert kábult tétlenségéből, hogy minden vészhelyzetből van kiút!

SZEPES MÁRIA ALAPÍTVÁNY

Célja az író teljes életművének gondozása, még kiadatlan írásainak megjelentetése, szellemi értékeinek ébrentartása, módszertanának átadása és az Egyetemes Megismerés sokszínű áramlatainak támogatása.

Az Alapítvány vezérfonala:

Kutassuk együtt a feledés fátylait eloszlató öröklét üzeneteit.

www.szepesmariaalapitvany.hu

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK
csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK
A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD
Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!
www.edesviz.hu