Tóth Árpád
összes verse

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-96-8

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

Tartalomjegyzék

VERSEK

1901

OTT KINT A TÉLNEK BÚS HARAGJA...

1904

VILIRŐL

1906

MI TAGADÁS...

MIÉRT?

1907

ESTE

OLYKOR ÉJJEL...

RICHÁRD

VASÁRNAP

NOTTURNO

RÉGI DALLAMOK

A MUHI-PUSZTÁN

A SORBONNE HALOTTJA

CSENDES MÁR...

A LELKEM FÁJ...

BRONZSZOBOR A KÁVÉHÁZBAN

ŐSZBEN - TAVASZRÓL

1908

PHILOKLET

A HERCEG

A VÉN LIGETBEN

KRISZTUS-KÉPRE

AVE MORITURI

EGY LEÁNY

A PARKBAN

MEDDŐ ÓRÁN

EPILÓGUS: EGY RÉGI VERS A PEGAZUSHOZ

BE FURCSÁT ÁLMODTAM...

1909

KISVENDÉGLŐBEN

SZOBÁK

ŐSZ

LÁTOMÁS

LÉGYOTT

REGGEL

TAVASZI ELÉGIA

TAVASZI HOLDTÖLTE

HEJ, DEBRECEN...

SÉTA AZ ALKONYATBAN

ADY ENDRÉNEK

VERGŐDÉS

DÉLI DERŰ

ESTI SZONETT

EGY LEÁNY SZOBÁJÁBAN

ŐSZI ALKONYAT

ESTI KÖNNYEK

INTÉRIEUR

1910

ORFEUMI ELÉGIA

KINCS

SÓHAJ

SZEPTEMBERI SZONETT

EVOKÁCIÓ EGY CSILLAGHOZ

1911

ESTI VÍZIÓ

ESTE A TEMETŐN

DERŰ?

EGY MOZDULAT

A RABRÓL, AKI KIRÁLY VOLT

Ó, VÍGASZ!

JÖJJ, VIHAR!

HÓFEHÉRKE

1912

LEVÉL

CSAK ENNYI

ÖRÖM

KÖNNYŰ DALT...

HAJNALI SZERENÁD

TÁRCÁMBAN EGY KÉP

TÉLI VERŐFÉNY

1913

VÁGYAK TEMETÉSE

ERDŐ

ÉJFÉLI ESŐ

ÁLDOTT LEGYEN

OBULUS

SZEMÉRMETLEN S BÁTOR LÁNGOK ALATT...

SZEMBEN A FENSÉGES...

ŐSZI KÉRDÉS

INVOKÁCIÓ CSOKONAI VITÉZ MIHÁLYHOZ

A RUBINSZÁRNYÚ CHERUBHOZ

DANTE

NON PIU LEGGEVANO...

MA LELKEMET...

ESTI KERTBEN...

BOLDOG CSÖND

BE SZÉP AZ ÉG...

1914

STANZÁK EGY TRAFIKOSLÁNYRÓL

LOMHA GÁLYÁN

KATONASÍR

1915

AUGUSZTUSI ÉG ALATT

ESTI ÉNEK

TÁNC

HÍMZÉS

MÁMOR

CSILLAG, Ó, MESSZI SZERELEM!

A VÉNÜLŐ FOLYAMNÁL

ORGONA

Ó, ÖRÖK ISTEN...

KASTÉLY ÉS TEMETŐ

AZ ESTI FELHŐK...

F. L. ÚRLEÁNY SÍRKÖVÉRE

Ó, MENNYI POMPA...

SZÉDÜLET

“SZENT ŐRÜLETBEN...”

1916

Ó, TUDSZ-E SZÁLLANI...

AZ ARANY PARK

Ó, ROMOK!

AZ UTCÁN MOST...

AZ ÚJ TAVASZRA

RÍMES, FURCSA JÁTÉK

OKTÓBER

SZAVAK SZOBRÁSZA, ÉN...

ELÉGIA EGY ELESETT IFJÚ EMLÉKÉRE

MÁR ÉJFÉL...

OLY MEGHATOTT...

ESDEKLÉS

BÚS SÓHAJTÁS

A FA

A KÚT

A MERENGÉSHEZ

KITÁROM ABLAKOM...

DURUZSOLÓ TŰZNÉL

ÓDA AZ IFJÚ CAESARHOZ

1917

REZIGNÁCIÓ

LÁMPAFÉNY

VIZIÓ A VONAT ABLAKÁBÓL

Ó, FORGÓ FÖLDÜNK!

ARANY JÁNOS ÜNNEPÉRE

A MÚMIA

ELÉGIA EGY REKETTYEBOKORHOZ

A KERTI FÁK KÖZT...

SZEPTEMBER

A REMETE

ÉJFÉLI LITÁNIA

ÖRÖK TAVASZBAN JÁRNÉK...

EGY RÉGI HÁZ ELŐTT

ŐSZI SZÁNTÁS

POMPÁZÓ, LUSTA, ÉDES ALKONYAT...

ELZENG AZ ÉLET...

MÁR VÉGE...

SZERETNÉK ÁTÖLELNI...

1918

A TAVASZI SUGÁR...

BÚS BÉRHÁZ-UDVAR EZ...

ÁPRILIS

GESZTENYEFA-PAGODA

HOLD

SZENT NYOMORÉK, RIADJ!

1919

EGYNÉMELY EMLÉK, RÉGI KINCS

MÁRCIUS

AZ ÚJ ISTEN

AZ ÖRÖM ILLAN

AQUINCUMI KORCSMÁBAN

BÚS, DÉLELŐTTI VERS

AZ ÁRNYBÓL SZŐTT LÉLEK

ARANY FELHŐ

PAJTÁS, IGYUNK...

KÉT RÉGI KÖLTŐ

BOLDOGSÁG

MICSODA REFLEKTOR ELÉ...

A TYMPANON ISTENNŐJÉHEZ

1920

ARAD

A TEJÚT ALATT

A BÁNAT MISZTÉRIUMA

MIÉRT?

ESTI HARANGJÁTÉK

CSILLAGÁSZ

MEGCSALTALAK...

1921

PROSPERO SZIGETÉN

KIK EGY-UTON...

LÁNG

1922

EGY LÁNY A VILLAMOSBAN

Ó, TÁVOLI...

1923

A “LETÖRT BIMBÓK” CÍMŰ FILMHEZ

GYEREKSZEMEKKEL...

KORA MÁRCIUSI NAPSUGÁR

AZ ÓRAINGA

NÉZZ RÁNK, ADY ENDRE!

KÖRÚTI HAJNAL

LEVÉL OSVÁT ERNŐHÖZ

Ó, NAPSUGÁR!

KÖSZÖNTŐ

ESTI SUGÁRKOSZORÚ

JÓL VAN EZ ÍGY

LÉLEKTŐL LÉLEKIG

A TEST CSODÁJA

AZ ŐSÖK RITMUSA

EZ MÁR NEM NYÁRI ALKONYAT

HEGYI BESZÉDEK FELÉ

GYOPÁR

ŐSZI BESZÉLGETÉS

ESTE A KILÁTÓN

B. CSALÁD SÍRBOLTJÁRA

VERGŐDNI MINDHALÁLIG...

1924

ROZSKENYÉR

SZERETSZ?

HÍVOGATÓ

IFJONTI JÓK MÚLÁSÁN

Ó, RÍMEK FÁRADT MESTERE!

EGY-KÉT SUGÁRNYI RÉGI NAP

KARTHÁGÓ KÖVEIN

EREDJ SZERELEM, SZÉP SEHONNAI!

JÓ ÉJSZAKÁT

HOVÁ RÖPÜLSZ?

HAJÓ A DOKKBAN

Ó, ÉN NEM A HALÁLT...

1925

KASZÁSCSILLAG

ELÉG VOLT A VÁGTA

MÁJUS ÉJÉN A RÉGI BOR

SZÉTHULLT LÉGIÓKKAL

FÉNYLŐ BÚZAFÖLDEK KÖZÖTT

ÁLDOTT NYÁRI DÉLUTÁN

ÚJ TAVASZIG VAGY A HALÁLIG

HARANGVIRÁG

SÓHAJFÉLE

A PALACE-BAN...

1926

ÚTON

SZÁZ ÉV UTÁN

TAKARODÓ

BAZSALIKOM

A VÉN ZSIVÁNY

TETEMREHÍVÁS

RÁDIÓ

HEGEDÜLNÉD, SÓHAJTANÁD...

A HÍDON

JÓZANUL ÉS FANTÁZIÁTLANUL

ŐSZI VIHAR

ISTEN TÖRÖTT CSELLÓJA, HALLGATOK

1927

EGY PISZTOLY CSATTANT EL

AMÍG A CSÓKOT MEGTALÁLTAM

A FÖLD ALATT

ÁLARCOSAN

ELEJTETTED A NAPOT

ÁPRILISI CAPRICCIO

ERDŐSZÉL

EZ A NAP IS

SZIGETI EMLÉK

“KÖSZÖNÖM”

A HOLD LECKÉJE

SZOMORÚSÁG ANTEUSA

ILLATLAVINÁK ALATT

KECSKERÁGÓ

RIPACS

1928

BETÖRŐ

A MARSON

ARANYLÖVEG A MESSZI ÉGEN

ARANY TÓ AZ ÉGEN

ISTEN OLTÓ-KÉSE

ELKOPTAM...

TÖREDÉKEK

1908

AKÁR EGY BÚS KAMASZ...

ALEXI, HAJTS...

1910

Ó, FONTAINE LUMINEUSE!

KIALVÓ KRÁTERT...

1912

Ó, ÉDES NAPSÜTÉS!...

A FÉNYES LÉG MÁR...

1913

Ó, ÉJSZAKA!...

A NAP VÖRÖS ARANYBAN...

Ó, LANKADÓ BŰBÁJÚ ALKONYOK...

1914

Ó, HOSSZÚ ÉJEK...

MIÉRT JUT ESZEMBE OLYKOR...

AZ IFJÚSÁGON IMMÁR...

HOLDTALAN ÉJEN...

MOST ELFELEJTEM...

HOVÁ MEGY...

BÚS ÉJSZAKA VOLT...

SÖTÉTEDIK...

1915

ELFÁRADT MÁR

Ó, KÉK ÉS ZÖLD...

AKAROM: LÉGY VÍG!...

MOST MESSZE ZENG...

ALFÖLDI EMLÉK

BUJA SZAGOK ÖRVÉNYÉVEL FOROG...

ÉLETEM FÖLÖTT...

NI, ELMENT...

A PESTI CSEND

Ó, FELHŐK...

1916

VÉR S NYOMOR SZENNYEZI...

LÁZ, DÜHÖK, KÍNOK...

E HALK TÁJT NEMRÉG...

A VÉRNEK ÉS NYOMORNAK IDEJÉN...

SÖTÉT SZÍN IZZIK...

JÓ VOLNA SZÉPEN...

ŐSZ, ŐSI ISTEN...

Ó, MERRE JÁR...

ALKONY, BARNA HAJÓS...

Ó, LÍRA!...

1917

CSÖND, CSÖND...

DERŰT DALOLNÉK...

FORRÓ NYÁRI NAP

DE SZÉTNÉZ AZTÁN...

ANDRÁSSY ÚT

EGY AGGOT ISMERÉK...

EGY EBRŐL...

MINT HALK HEGEDŰSZÓ...

ÉLLEL HULLÓ...

MIT INTEGETTEK...

KI TUD AZ ELSÜLLYEDT KINCSEK SORSÁRÓL...

TÖRMELÉKEK

1918

Ó, LÉGY MA VENDÉGÜNK...

A NEDVES RÉTEN ÁT...

A SOK TAVASZI SZÍNNEK...

1919

HAZÁM, HAZÁM...

Ó, RÉGI KÖLTŐ...

KI ELVESZÍTÉ ÉLETÉT...

A VÉN MAGYAR HEGY...

ÉDES KOMÁM...

FÁJVA SZERETNI...

SZERETNÉK ÖRÖKKÉ ÍGY ÜLNI...

1920

BEÜLTEM MÁR...

BETŰK, BETŰK...

VOLT-E TAVASZ...

KI TUDJA...

MI MÁMOR VOLT...

Ó, MINDEN MILY SZÉP...

1921

MADÁRCSICSERGÉS...

ISTEN VELED...

PRÓBÁLOM, HÁTHA...

FEHÉR LESZ AKKOR MÁR...

ŐSSZEL AZ ASSZONYOKRA...

1923

MI LETT A SÁRGA VIRÁGOKBÓL...

KÖLTŐ KÖNNYE...

1924

ALIG KÉR MÁR SZERELMET...

ELKOPIK AZ EMBER...

ÚGY, ÚGY...

1925

A VÉGTELEN, BÚS ÉJSZAKÁKON...

A HAJA...

KINT JÁRTAM A LIGETBEN...

VONATRA ÜLNÉK...

KÖSZÖNÖM HEGEDŰD...

MEGÜZENEM...

VITÉZEK, MI LEHET...

EZ VILÁGNAK DOLGA...

EGY VÉGSŐ, IGAZ SZÓT...

ELMÚLT AZ ÉLET...

1926-28

CSUPA KUDARC...

Ó, FURCSA TÁRSAK...

A DALT, A DALT...

EGY HELYBEN ÜLNI...

MIÉRT KELSZ ÚJRA...

MEGVÁLTOZIK...

TAPOSOM MÉG...

GYORSÍRÁSOS VERSTÖREDÉKEK...

A RAB

VAN, AKI SÍR...

Ó, EZEK A...

TRÉFÁS HÍRLAPI VERSEK, RÖGTÖNZÉSEK

1908 előtt

A DRÁGA KINCS...

1911

EGYETEM NÓTA

AZ OLVASÓHOZ

NAÍV VERSIKE A HÁZBÉRNEGYEDRŐL

A RIPORTER BÚJA

BEOMLÓ HÁZAK

VERSIKE A HÁBORÚRÓL

BORDAL

GORDONKÁS ELÉGIA

AZ ORVOSI KAR

ARANY-BIKA KESERGŐ

TÁRLAT

DR. SIKOS CSÁNDOR VERSE KARÁCSONYRA

ÚJÉVI VERS A VÉN HÁZALÓRÓL ÉS A FIATAL VIGÉCRŐL

DR. SIKOS CSÁNDOR ÚJABB VERSEIBŐL

DOBOS PAVILON-KESERGŐ

1912

SZIVADAR-KERINGŐ

FLEGMA-VERS A SZEZONRÓL

CAMERA OBSCURA-DAL

BAKKARÁT-KÖNNYEK

AERENTHAL MEGY...

LEVÉL

BIKA BANDI MEGFÜRDÖTT

GYAN THULA PÁLYÁZATI HIRDETMÉNYE

PROLÓG

LIBAKERTI ALBERT DALA NIZZÁBÓL

NÁCIKA A KIVÁGOTT RUHÁBAN

NÁCIKA-KESERGŐ

A “KÖZÉRDEK” CÍMŰ VERSKÖTETBŐL

NYÍLT LEVÉL LUDAS MATYIHOZ

LIBAKERTI ALBERT SÓHAJA A DÉLI SARK FELFEDEZÉSE ALKALMÁBÓL

DR. FREUND JENŐKE IRATAIBÓL

ÚJ TAVASZ A HORTOBÁGYON

A HORTOBÁGY

PROLÓG

GYAN THULA KABINETJE

EGY PAD ELÉGIÁJA

HÚSVÉTI VERSIKE

A KÖRKÉRDÉS

POLITIKAI CIKKEK

ÚJ SZIVADAR-KERINGŐ

NÉMETH ANDRÁS TAVASZI VERSEIBŐL

HISTÓRIÁS ÉNEK A SZÍNIDIREKTOROK SZOMORÚ HARCÁRÓL

SZATÍRA-PÁLYÁZAT

SZOMORÚ NÓTA A TELEFONRÓL

SZTRÁJK-VERS

A REMÉNYHEZ

A NAGYERDŐ KESERVE

GYÁVAY SZULA FÜLE

MELEG VAN

A MŰBABA

KACSA-NÓTA

JÚNIUS 21

SZENZÁCIÓ!!!

A DEBRECENI RUN

VISSZHANG

MEGKÖTIK A BÉKÉT

ELÉGIA

ZUHANY

FORRADALOM

KOKOVCEV

SZEZONTÓL SZEZONlG

KARÁCSONYI EMLÉK

1913

ÚJÉV REGGELE

KILÉPNI

PAVLIK ÜRÍT

SZÓLT EGY ÚR

AZ IFJÚ TÖRÖK ESETE

BALKÁNI FARSANG

HÚSVÉTI APOTEÓZIS

A KURUC-DALOK HITELES SZÖVEGEI

AZ EMBER TRAGÉDIÁJA

MÁJUS ELSEJE

PÜNKÖSDI GYERMEKNAP

ITT AZ UGORKASZEZON

PAVLIK ÉRETTSÉGIJE

FEL A BARIKÁDRA

LÓVERSENY-DAL

A DÉSY-LÁZ

HOZZÁ...

AH, VASÁRNAP!

VISSZHANG AZ ELŐSZOBÁBAN

HAGYMA-KOSZORÚ

TISZA KONTRA ZEPPELIN

A BÉKE ÁLLÁST KERES

ORSZÁGOS ESŐ

A NYARALÓ BÚJA

A KENYÉRGYÁR MACSKÁJA

LUKÁCS ELMEGY

TETEMREHÍVÁS

KEDVES IMRE S ISTVÁN

SKERLECZ PROGRAMJA

A KÉT KÉZ

THÁLIÁNÁL

1916

HA MEGGYÓGYUL...

EZ ITTEN A MÓKUS NYOMA...

IDŐNK SZÉP...

1917

SVEDLÉRI RÍMJÁTÉKOK

ZÁRÓRA

1918

HÁT LESZ BÉKE?

VERS AZ OROSZ IMPORTRÓL

TAVASZ ÉBRESZTÉSE

A HOLDKÓROS APRÓD TÖRTÉNETE

KEDVES PÁL...

1920

A MERENGŐHÖZ

1925

SZERÉN BETEG...

1928

PROLÓG

JANUÁR

FEBRUÁRIUS

MÁRCIUS

ÁPRILIS

MÁJUS

JÚNIUS

VERSEK

1901

OTT KINT A TÉLNEK BÚS HARAGJA...

Ott kint a télnek bús haragja
Fagyosan zordul, dúlva-dúl,
A lombjavesztett fákon által
A vihar zúg, süvölt vadul.

Elhervadt a mezők virága,
A puszta fának lombja sincs,
- De szívemben mosolygó hála
Nyíló virága drága kincs. -

Szívem virágit nyújtom át itt,
S kívánom szívből igazán:
Az Isten éltesse sokáig
Az én jó, kedves jó Apám!

1904

VILIRŐL

Üldögélek a Nagyerdőn,
Elhallgatom elmerengve
Nyírfalombok zizzenését.
Ó, mikor még együtt jártunk
Nagyerdei nyírfák árnyán,
S úgy hittem, hogy leveleik
Örömükben csodanótát
Tapsolnak ki lágy tenyérrel.
Most is itt vagy. Érzem, érzem.
Bár nem látlak, itt kell lenned,
Itt nevetgélsz új pároddal
Valamelyik nyírfa árnyán.
S míg leszáll a lila alkony,
Messzi nyírfák rám sziszegnek,
Görbe törzsük megvonaglik,
S mintha mind-mind egy-egy nyelvét
Mennyre öltő kígyó lenne...

1906

MI TAGADÁS...

Mi tagadás, én víg vagyok, ha látják,
Nem győz rajtam nevetni kis öcsém,
De fátylába von elbusongó lágyság
Félre szobámnak csöndes hűvösén.
Ó, nem bánt engem asszonyság meg lányság,
Nagy problémák csomóját nem kötém,
Nem bánt a vallás, a papok, misék:
Csak valami nagy... Egyedüliség...

Ó, neked azt, ha úgy megmagyaráznám!
Kis paradoxok emésztő sulyát,
Ha mint nagy festők méltán csodált vásznán
Élni látszanak a festett gulyák,
Bivalycsordám is én elődbe ráznám,
Mely lelegeli lelkem sarjuját,
Ha el tudnám mondani, hogy mi öklel!
Ó, ehhez nemcsak rím kell, ehhez több kell!
Ha ez a vers hát épp csak délibáb lesz,
Nagyító, elferdítő, torzitó,
Bocsáss meg érte, hisz örök hibám ez,
Kimondanám, mi ki nem mondható,
Mint rossz szabó, ki túlfinom ruhát kezd,
Mely keze alatt már csak rontható,
Aethert hogy varrjon Árpád kontár tűje,
Kubelik ő, de nincsen... hegedűje...

MIÉRT?

Ablakomban, szürke esten,
Üldögélek, semmi kedvem,
Munka nélkül, tétlenül
Sok, sok percem elrepül.

Porbelepte, satnya ágra,
Szirmasíró, bús virágra
Nézek némán, hidegen,
Árva sorsuk mit nekem!

Lelkem üres, puszta, fásult,
És a perc mindegyre száguld,
Míg egy sápadt alkonyon
Itt kell hagyni ablakom...

S a halál szól irgalommal:
“Ne vesződj már szívbajoddal,
Jégkezemmel szeliden
Megsimítom, s elpihen.”

Akkor vadul felsikoltok:
Nem akarok lenni boldog,
Élni, élni, akarok!
Miért? balga, bús titok!

1907

ESTE

Öregeste ódivatu költők
Bordalait sorra olvasom,
Agg betűk, mint nemes, vén szőlőtők,
Húzódnak a sárga papiron.
Lugasoknak fűszeres árnyéka
Fakó írás mögül rámlehel,
Ősmámorok édes maradéka
Rámborul, mint rózsaszín lepel.

Rémlik: ülök venyigetűznél, lent,
Kertek alján, őszi alkonyon,
Halk szüreti dal a hegyen átzeng,
Mellettem egy ősi billikom.
Duruzsuló zsarát meleg pírja
Két merengő, régi arcra száll:
Orczy Lőrinc a parazsat szítja,
S rámosolyog jó Vitéz Mihály.

Dicsérgetik új must sűrü mézét,
De még jobban az öreg bakart,
Jó Lőrinc úr gyönyörködve néz szét:
“Megáldottad, Uram, a magyart!”
Öreg kezeszára meg se rezzen
Emelintvén súlyos serlegét,
És szól: “Áldomásra hadd feresztem
Öreg bajszom hűs őszi derét!”

“Áldd meg, Uram - ezt sóhajtja hosszan -
Barna vesszők kék gerezdeit,
E tájon, míg magyar serleg koccan,
Örök búnak magja vesszen itt...”
Vitéz Mihály koccint rá, s kupámat
Ráköszöntvén én is ővele,
De valami irigy lárma támad,
S foszlik álmom színes szövete.

Lenn az utcán, a rőt gázvilágon
Verekszik két tántorgó alak,
Rendőrgombok villogását látom,
Káromlástól rengnek a falak.
Öreg könyvem halkan összecsukva
Menekülök e látvány elől,
S kacag a szél a beteg, a puszta,
Feketélő, vén hegyek felől...

OLYKOR ÉJJEL...

Olykor éjjel... szívem hogy zakatol!
Az ágyon ujjam tévedezve jár,
S nagyon közel, mellettem valahol
Halkan megkoccan a vizespohár...
S nem tudom, hol vagyok... akadozón
Rémlik elém az elmúlt, messzi est,
S az ujjam a fagyos márványlapon
Reszketve egy gyújtót keres...

Áldott a fény, mely sercegőn, fakón
Ilyenkor gyűrt párnám mellett kigyúl,
S a kedves, vén tapétát a falon
Megcsillantja, s bús orcámhoz simul!
Jól esik látnom: csendesen pihen
Minden bútor és békén feketül,
S az iszonyú és néma semmiben
Föllélegzem: nem vagyok egyedül...

Kabátom összegyűrve lóg szögén,
A rózsa rajta hervadóra vált,
S egy percre, a klublépcső szőnyegén,
Látom a rózsaáruló leányt:
A lámpák közt mily búsan oson át,
Apró teste mily zsenge s mily hajolt...
Látom álmos és szelíd mosolyát...
Szegénynek festett arca volt...

Csönd... vén poétám könyvét fölveszem,
Hová este dobtam, a szék alól,
S míg lankadtan lapozgat a kezem,
Zörgő lap s agg rím álomba dalol.
Félfüllel hallom, s halkan nevetem:
Künn egy papucs mily furcsán csoszog el,
S puha Nirvánám, csöndes fekhelyem
Altatón, hűsen átölel...

RICHÁRD

Koravén, könnyes volt az alkony,
A rengő vashidakon át
Zúgtak az őszi harsonák.
Beléptem a homályos ajtón.
A bolt csendes volt és setét;
Benn bús anyóka üldögélt,
Köhécselt, s ringó sárga drótra
Lankadt rózsákat kötözött,
Fakó, vén vázái között
Halkan köszöntött, régi módra.

Mért mentem be, nem is tudom,
Lágy rózsák közt kúszott az ujjam,
Csuklóm csókolta szomorúan
Sok illatos, meleg szirom,
S elindultam velük az éjbe;
Hová?... nem tudták ők se, én se,
Az utcákra leszállt a köd.
Csak mentem, s elmémben csak az járt,
Hogy tegnap este, épp ilyentájt
Szegény Richárd mellébe lőtt.

Egy tárt kapus palota mellett
Nagy bútorkocsi vesztegelt,
Késő költözködők cipeltek
Puha, öblös karszékeket,
Fenn négy fehér ablak világolt,
S a zuzmarás kocsis reám szólt:
“Jó meleg lehet odafenn...”
Mosolyogtam, s fázott az ajkam,
Ó, hol vár a nagy alkonyatban
Én rám is tűzhely, Istenem...

S eszembe tűnt egy régi este,
Kis fickók voltunk én s Richárd:
Úgy volt, hogy mennem kellett messze,
Járni idegen iskolát.
Kis ládámon a hosszu éjben
Zokogtam a bús lámpafényen,
Richárd vígasztalt: “Ej, szamár...”
S elvont szájjal mókázni kezdett,
Könnyezve is nevetnem kellett,
Ó jaj, halott már az a száj...

S belémarkoltam a csokorba,
Mely ujjaim közt reszketett,
A sok meleg, lágy levelet
A szél lázas arcomra szórta.
S kábult szemem sok össze-vissza
Képet látott: illatos, tiszta
Ágyat s zümmögő szamovárt...
Sírtam... s elmémben egyre az járt,
Hogy tegnap este, épp ilyentájt,
Mellébe lőtt szegény Richárd...

VASÁRNAP

Ó, lesz-e nékem valaha
Egy csendes, barátságos kertem,
Hol fényes lombú fák között
Hosszan, békén lehet pihennem?
Hol bölcsen elemezhetem
Megélt, elmúlt tragédiáim,
S csendesen mosolyogni látnak
Az orgonáim?

És lesz-e tisztes, ősz hajam
S agyamban csöndes, öreg eszmék?
Miket szép, széles gesztusokkal
Klubtársak közt meghánynánk-vetnénk?
Kinyitnók a klub ablakát,
Ragyogna ránk a holdkorong,
S múltról zenélő szívvel ülnénk:
Öreg szobrok, vén Memnonok...

De biztos-é, hogy mindenik
Öreg szívre leszáll a béke?
S hogy ami most fáj, akkor édes?
Vagy jobb, ha most szakadna vége?
- Ki a körútra szaporán,
Ki! a vasárnapi zsivajba!
Itt benn valami fojtogat,
Félek magamba...

NOTTURNO

A szürke éj kóbor lovagja lettem,
Mint egy beteg, unalmas trubadur,
S amint az est sok groteszk árnya lebben,
Megindulok, merengve, szótlanul...
Gázlángok fényén, mint nagy lázas rózsák,
Pirulnak az eső utáni tócsák,
Hidegen villog a kék kövezet,
Kápráztat és vezet...

Az égen felhők szállnak, szomorúak,
Nehéz párájú, sápadt, bús rajok.
Érzem: a kék Semmibe ott vonulnak
A földi, párás, fájó sóhajok...
Körül a sok komor körrajzu kőház
- Megannyi szfinx - a szürke éjbe méláz;
Egynek kigyúl, bágyadtan nézve le,
Komor ablak-szeme...

Ó, ott belül e falak nem ily némák:
Sírnak, hörögnek, halnak ott talán,
Ilyenkor kúszik vergődő problémák
Hűs kigyóteste a lelkek taván;
Megremeg fogaim közt cigarettem
Hamva lehull szürkülő permetegben,
S közel valahol bús ária csendül:
Egy dal Chopinbül...

Lelkemben sok-sok bús emlék piheg fel,
Ó, hol vagy enyhület nyugalma, hol?...
S ím barna oszlopsorként zöld ivekkel
Elém tárul egy fűszeres fasor,
Már itt az erdő sűrü lombja hallgat,
Körülvibrálnak illatos fuvalmak,
Mellemből egy halk sóhaj tör utat,
S megejt az áhitat...

Az örök templom, a sok zsolozsmás ág
Reámborul, könny futja át szemem,
Egy gyermekkori édes, halk imádság
Bűbája száll át árva lelkemen
S csak néha nyilall szívembe a kétely
Ó, nem suhansz-e csalfa mámorként el,
Szent áhitat, te békés, tiszta, mély,
Ha elröpül az éj?...

RÉGI DALLAMOK

Egy ismeretlen szép lány zongorázik.
Fájó dallam, mint örvénylő patak,
Lüktet fülembe a kis kerti házig,
Hol meghúzódva ülök hallgatag.
Kivül merev, bús tömbökké verődvén
Merengnek vénhedt, hajlott testü fák,
Jégkéreggé fagy rajtuk a verőfény,
Kék árnyukban ül hűs szomoruság...

Ellobbant lángelmék halk muzsikája
Füröszti fáradt, sáros lelkemet,
S úgy fáj, hogy éltem mért fonnyadt sivárra,
Mint holt mező, mit tar homok temet.
A drága múlt ragyog fel ím előmbe,
Mint éji tó, az árnyruhás, borús,
Ha hűs tükrén piros fényét elöntve
Kigyúl a nap, a szent, tűzkoszorús...

Szivem mélyén, a bíbor koporsóban
Holt álmok népe ébredez, remeg.
S naiv ritmusra fürgén, rikitóan
Körültáncolnak és megejtenek.
Édes, mélységes, halk gyerekszerelmem
Üde melegét újra érezem,
Az agg lugasban ülünk újra ketten,
S vékony, fehér kezéhez ér kezem...

A zongorán künn új dal zúgva harsan,
Vonagló, jajgató, éles, sötét,
S én felriadva, könnyes szemmel, halkan
Lefogom ábrándjaim kék szemét.
Ó, mért is volt álmodni annyi álmot,
Fényes mennyország, mért szálltál le rám,
Ha pár év múltán életed s halálod
Egy halk futam egy ócska zongorán...

A MUHI-PUSZTÁN

A kékselyem mezőn itt állt az éji őrszem,
Feszült, csontos kezében ezüst-pengéjü szerszám,
Fakón csillant a hold, mint egy meredt, bús tört szem
A tikkadt sóhajú ég szederjes, szürke arcán...

S amíg csöndben pihent a zsúfolt nagy szekérvár,
S közbül rakott tüzek nyers, sárga füstje szállott,
Vasszínü keselyűkkel megtelt a néma tér már,
S várták a vijjogók a véres napvilágot...

A bús, halvány király virrasztott bőrös ágyán,
És nézte: függönyén hány kék, vonagló árny van.
Bolyhos lepkék libegtek az ezüst mécs rőt lángján,
S egy vak szú fúrt sebet az ében sátorfában...

A barna erdők mélyén már jött a bősz tatárhad,
Hörgő avar között kúszott meggörbült testtel,
Mint vérivásra kelt, csíkos bőrű, szikár vad,
S Batu keskeny szemében zöldes láng sercegett fel...

Aztán omlott az ős vér, mint drága, barna ó-bor,
S a hantot nyögve túrta az összefojtott jó had,
Futott szegény király, az immár koldus, kóbor,
S félévig szűlt hullát az ájult, sápadt Sajó-hab...

Most borzong puha éj itt, mint fekete hattyútoll,
És míg gyors gőzösünk futó fénye világol,
Ébred egy szőke apród, s egy ósdi nótát dúdol
Szép barna paripás, jó barna daliákról...

A SORBONNE HALOTTJA

Szegény beteg Margotnak menni kellett,
Nem segíthettek a fanyar porok,
Elfúlt mellében a tüzes lehellet
A nagy házban, hol halk apácák mellett
Az ágy szélén a rőt Láz kuporog.

Utolszor a kis Briand járt fenn nála,
Akit a rendház végképp kicsapott,
Margot megszidta, úgy mint hajdanába:
“Briand, már megint megnőtt a szakálla,
Sohse láttam még ilyen kispapot!”

Aztán kérte, szavaljon Bossuetből
Az “útra” egy-két jámbor részletet,
S nézte “útját”, mely messze-messze kékül,
Majd hirtelen, mint aki mélybe szédül,
Elalélt, s halvány ajka reszketett.

Lassan éledt, s forgatva Briand gombját,
- Kedvenc szokása volt, mikor beszélt, -
Halkan suttogta: “Most már Kunigundát
Fogják szeretni, azt a szőke lomhát,
Ki hajnalig elissza az eszét!”

“De mégis, majd keressék meg, Briandkám,
Az én agyonfestett arcképemet,
A Paul művét, a címe: ‘Görög kánkán’,
S szögezzék ki egy korcsmai gerendán,
Hadd őrizgesse az emlékemet...”
“Aztán... vigyázzanak... a kis... japánra...!”

*

Mikor temették, hűs nap volt, borult,
Vitte a Sorbonne sok kósza diákja,
Köztük a japán, a kis sárga páva
Cipelte a nagy babérkoszorút.

S hétféle nyelven, szomorúan, lágyan
Szól most róla sok furcsa versezet,
A “Tokiói Cseresnyevirág”-ban,
E lapban s mindenfelé a világban,
Míg ott fenn Margot tapsol és nevet.

CSENDES MÁR...

Csendes már az erdő alja,
Csendesek a sárga kertek,
Szél bujkál a csüggedt fák közt,

Szél bujkál, mint bús kivert eb,
Átzörög a száraz ág közt,
Hozzám simul, kezem nyalja.

Végigleng az égen kóbor
Felhők búcsu-keszkenője,
És bánatok cúkorozzák

Most a léget (mely, mint óbor)
S egész világ, árnyba dőlve,
Egy borús, nagy istenhozzád.

A LELKEM FÁJ...

A lelkem fáj... Isten ne adja,
Hogy most belém szeressen egy leány,
Úgy vágyom egy puha ajakra,
Sovárabb soh’se lehettem talán -
Oly jó volna... Pihenni vágyom.
Csak két ringató kart találnék.
Egy perzselő iszonyu nyáron
Jön minden árnyék...

A lelkem fáj... Isten ne adja...
Jaj volna, hogyha most találna rám.
Bár volna jó, egyszerü fajta,
Egy senki, egy nyugodt leány.
Bár senki volna... ha enyém volna...
Oly beteg hő tüzel szemembe...
Itt hagyna, jaj... vagy ő is bús
Valaki lenne...

BRONZSZOBOR A KÁVÉHÁZBAN

Szép bronzszobor, melléd ülök le,
Setét, busongó bronzszobor,
Ki illatos, lágy, könnyü ködbe,
Csendes sarokba rejtve jól,
Fakó tükröknél álmodol.
Jó néznem bús szemöldöködre.

Ma bántana a furcsa lárma,
S kinevetnének a fiúk.
Meleg csókok és tarka kártya
Ma, lásd, tudom, hogy mind hazug,
S egy csendes, otthoni zsalut
Verselnék meg, áldón, vigyázva.

Ma lovagolnék, künn, a ködbe,
Korhadt, döngő hidakon át,
Ma vizsgán, búsan, eltünődve
Szétszednék egy vén fuvolát,
Ma szép, szelíd mártirhalált
Halnék egy szent Eszméért, csöndbe...

Ma főmet szépen hátrahajtom
Setét emlődre, bronzszobor,
S rémlik, te is, fejemre hajlón
Szép, bús csodákról álmodol.
Tán arról épp, hogy ily komoly
S hervadt lesz holtan is az arcom...

ŐSZBEN - TAVASZRÓL

A csendes és fakó kis udvaron
Magam beszélgetek az éjszakával.
A boldogok menyboltja fukaron
Szór ide fényt. S mint haldokló madárdal,
Olyan ez az ének.
Oly könnyes, csendes és oly búcsuzó.
Tegnap még végigbabráltam a fákat.
A sárga rózsát és a pirosat
Megkötözgettem. S vágyak, tilosak,
Susogtak hozzám. A kis öcsém szép fejét
Lankadt kezembe fogtam, s mesét meséltem.
Esti pirosság csillogott
Kis balorcáján és setét ruhámon.

“Bátyó, tavasszal, majd ha Pestre mégysz,
Olyan lovat hozzál, amelyik nem borul fel.
Ez a régi mindig felborul...”

Tavasszal?...

Ó, zöld fűtől és gyermekkacagástól
Friss kikelet! ó, primulák!
Ó, ezüstös palástú
Hosszú felhők... május...

1908

PHILOKLET

Öreg Philoklet, vénhedt cimborám,
Ó, nézd a hajnalt, milyen sápadt...
Ez az utolsó hajnalod talán,
Pendítsd meg hát a szárazfádat.
Sikolts belé a szürkületbe
Egy tüzes dalt a rózsafakadásról,
Sóhajts vissza a ligetekbe,
Hol primula feslik, s csalogány szól...

Öreg Philoklet, mily kék a szemed...
Ejh, bolondság az, hogy a kezed reszket,
Egy-két dalt kell, ó, kell még zengened,
Mielőtt vénhedt lelked elereszted.
Aztán repülhet, mint arany hajó
Titkos határú, kéklő tengeren,
S magam maradok... ó, mi szörnyü szó:
Magam... Philoklet sem lesz már velem...

Nevess Philoklet... méla mosolyod
Jól esik nekem, mint az őszi nap;
Jut-e eszedbe, mire gondolok:
A csoda-ősz a platánok alatt?
Akkor esett, hogy kis vita hevében
Kezet emeltem rád, vén cimborám...
Nevess, nevess... oly fáradt már a vérem...
Az az idő nem is igaz talán...

Öreg Philoklet, hogyha eljő Cháron,
A mord hajós, és eltünik veled,
Pendüljön ott is nóta szárazfádon,
Meleg, mint a tavasz, és bús, mint a szelek.
Zengd azt a dalt az aranykigyócskáról,
Mely Kleopátra vérétől haldokol,
És fel fog nyögni bánat mámorától,
Mint most szivem, a mélységes pokol...

Öreg Philoklet, vénhedt cimborám,
Ó, nézd a hajnalt, milyen sápadt,
Ez az utolsó hajnalod talán,
Ó, pendítsd meg a szárazfádat.
Sikolts belé a szürkületbe
Egy tüzes dalt a rózsafakadásról,
Nem visz már út a ligetekbe,
Hol primula feslik, s csalogány szól...

A HERCEG

Az én sok szép tavaszi álmom
S az én kevés diadalom,
Lássátok, mind el kell prédálnom,
S Vele mennem fiatalon.
Mert megjött az iszonyu herceg,
Lemállt lelkemről a fegyverzet
S testemről az üde szinek.
Övé mind. Ismerem őt régen,
Nagyok számára írt mesékben
Olvastam, megölt sok szivet.

Egy tárlaton, a zenés estén
Villant először rám szeme,
Fáradt voltam és élni rest én,
S bolondosan sírt a zene.
A herceg, hopp, előmbe lejtett,
Hol az utat friss lombok helyett
Lázban festett képek szegik,
S e csoda-út illataképpen
Erős parfőm terjedt a légben
A kékfényű mennyezetig.

Kiszöktem. Ám űzött a herceg,
Veríték verte testemet,
A parkban mély árnyak hevertek
S ruhám pihés köd este meg.
A hallgatag tónál utólért,
S szivemben a vadul futó vért
Megállította hűs keze.
Riadtan néztem a tavon szét,
Hogy ring száz furcsa gnómhajóként
Távol lámpák fehér tüze.

S ő suttogott: “Az udvaromba
Ilyen legényt kell hogy vigyek,
Szeretlek, lelked csupa pompa,
S lásd, gyönge, mint a friss rügyek.
Fiacskám, itt mért volna élned,
A gyötrelem szivedbe mélyed,
Kis apródomnak viszlek én:
Nálam egész nap csak nevetnek,
S lázas tüze nem lesz szemednek,
Hűs lesz s üres, mint az enyém...”

Tudom, hogy szörnyű ez a herceg,
De nem hagy el, jaj, nem hagy el.
Lássátok, sokszor sírni kezdek,
Mikor este aludni kell.
Ha a lámpám már el van oltva,
Tudom, itt hallgat, rámhajolva,
Így telik el az éj fele;
Ó, ha akkor szemem kinyitnám!
Két vigyorgó, mély szem mered rám,
Az ember megőrül bele...

A VÉN LIGETBEN

A vén ligetben jártunk mi ketten,
Aludt a tölgy, a hárs, a nyár;
Hozzám simult félőn, ijedten,
S éreztem: nem a régi már.
Sebten suhantunk, halk volt a hangunk,
S csendes volt a szivünk nagyon,
És mégis csókba forrt az ajkunk
Azon a sápadt alkonyon.

Kezéből a fűre, könnyesen, gyűrve
Lehullott egy csöpp csipke-rom,
Fehéren és halkan röpült le,
Akár egy elhervadt szirom.
Szeme rámnézett kérdőn, búsan:
(Nincs búsabb szem, mint aki kérd)
Ily szomorúan, ily koldúsan
Mért hívtuk egymást ide? mért?

S mondta, hogy késő már az éj, s ő
Megy... mennie kell... s elfutott.
Hallottam haló zaját a lépcsőn,
S nem tudom, meddig álltam ott.
Aztán... le s fel jártam a parkban,
Mint aki valakire vár.
Gázolt a sarkam síró avarban,
S aludt a tölgy, a hárs, a nyár...

KRISZTUS-KÉPRE

Szelíd gyermek, mért késztetsz, hogy megálljak,
Felém mért nyújtod nyájasan kezed?
Szívem, mely mindig későn érkezett,
Szelíd gyermek, lásd, lomha, furcsa, bágyadt.

Leomlanék csókolni jászolágyad
Mint ki mirhát hoz, s kit csillag vezet,
De lásd, a mirha s csillag elveszett,
És eltemettem minden drága vágyat.

Álomsereg víg Fáraója voltam,
S szép katonáim zengő csodasorban
Vittem dőrén, amerre örvény tátong.

S most itt vagyok, szelíd szavadra vágyva,
Mert nem maradt más bennem csak a gyáva,
És gúnyolódnám, s ajkam halk imát mond.

AVE MORITURI

Üdvözlegyetek, szomorú társak,
Szomorú társak, halvány ajkuak,
Bús bajtársak, horpadt szivüek,
Üdvözlegyetek, szótalanok,
Üljünk ki este a szürke víz mellé,
Nézzük este a hideg folyamot,
Hallgassuk a csapkodó, mély árt,
Üljünk ki a kőgarádicsokra.
Benn a bárkában, a sötét bárkában
Öleli a halász kacagó párját,
Pirosló ablakú, aranyos függönyű
Csendes, szentképes, pici szobában...
Üljünk ki a kőgarádicsokra,
Horpadt szivüek, szótalanok,
S gondoljunk a gondolatunkra,
A csendesre, a szomorúra,
S mosolyogjunk a piros örömön,
Az eleven örömön, mi, halottak,
Szomorú társak, csendes halottak,
Üljünk a partra mosolyogni...

EGY LEÁNY

Egy kobzos görögös lányt szeretek én,
Akit ti sohse láttok,
Vár rám magányos utcák szögletén,
Karcsú és izmos, akár egy legény,
Nyakamba ugrik s átfog.

Elhagyott parkokban ütjük fel tanyánk,
Csörgő vizeknél,
A lombok felett bujdos az égi láng,
Sok csodacsillag néz le miránk,
S az a hely szentély.

Nagy hárfája ezüstösen villog az éjben,
S penget sok régi dalt,
S a furcsa pitypang táncol az útfélen,
S billeg sok bóbitás banka kevélyen,
S a szél sohajt.

S egyszerre elhagyja a lány a hárfát,
S nem tudom, mire gondol,
Ledobja selymes, puha ruháját,
Rámfonja testét, rámtapasztja száját,
S csókol, csókol...

Tán arra gondol: meg kell egyszer halnunk
S nem lesz többé kacaj, csók az éjszakán,
Lehull a csillag, elporlad az ajkunk,
Elfutnak a vizek, meg kell halnunk...
Szegény leány...

A PARKBAN

Halk hangon sírdogálnak a szelek,
Mint eltévedt és meghökkent fiúcskák,
Fakó aranyvonal a holdszelet,
S átlépte már a hervadt hegyek csúcsát
A sápadt hajnal, s halkan közeleg.

Megcsobbanó, híg sárban gázolok,
S az őszi kertben messzenézni félek,
Elhervadt ajkam csendesen zokog,
S érzem édes ízét tört, sűrü vérnek;
Az ágakon gyászlobogó lobog.

Egyszerre édes, lázas képeket
Látok kialvó szemmel, késő vággyal,
Hallok szelíd, lágy menüetteket,
S halk, surranó, selyembevont bokákkal
Az Élet a bús fák közt ellebeg...

MEDDŐ ÓRÁN

Magam vagyok.
Nagyon.
Kicsordul a könnyem.
Hagyom.
Viaszos vászon az asztalomon,
Faricskálok lomhán egy dalon,
Vézna, szánalmas figura, én.
Én, én.
S magam vagyok a föld kerekén.

EPILÓGUS: EGY RÉGI VERS A PEGAZUSHOZ

Fakó lovam, fáradt lovam,
Hadd igazítom meg a nyerged,
S hol holt rózsák avarja van,
Járjuk be egyszer még a kertet.
Hej, jó világ volt hajdanán,
Nem laktunk a Sóhaj-tanyán,
S nem néztük búsan, hogyha pergett
Az éjbe szürke hó...
Gyi, vén fakó...

Mily búsak a tar rózsafák,
Fejfái ifjan holt tavasznak,
Lehervadt a bimbóvilág,
S a bíbor rózsák mind elasztak;
Csak száraz ág maradt nekem,
Belőlük hosszú éjeken
Egy-két bús láng-rózsát fakasztgat
Tüzem, a hamvadó...
Gyi, vén fakó...

Fakó lovam, fáradt lovam,
Kihalt a táj, mit tenni már most?
Az áldott csárda merre van,
Mely bús lovast és béna táltost
Jóval fogad, és nyugtot ád?
Előre, rokkant Rozinánt,
Elérjük majd a Néma Várost,
S behint a szürke hó...
Gyi, vén fakó...

BE FURCSÁT ÁLMODTAM...

Be furcsát álmodtam az éjjel,
Hahó, hahó,
Lefutok kacagva a lejtőn,
Ma csupa zengés a szivem,
Ma kínom távol ormán rajt pihen
Halk, puha hó.

Nézd, hó esett az éjjel,
Hűs és szelíd, mint álombeli bú.
De dalolnak a fák,
Aranyszínü láng
Fodrozza a felhőt,
S a hegyi ösvény vadrózsa-szagú.

Lefutok kacagva a lejtőn,
Hahó, hahó -
Odalent csendben megpihenek,
Messze merengnek a nyitott szemek,
S szívemben csendesen
Szitál a hó.

1909

KISVENDÉGLŐBEN

Setét csöbrök s olcsó székek között
Átballagok nyugodtan: odabenn
Bágyadt gázlángok égnek csendesen.
Várnak lehajtott fők, gyűrt kézelők
S a falra pingált ó, fekete rózsák.
Körül szomorú déli zaj csörög.

Jó nékem ez a zaj s e sok setét dolog.
A lelkem, a lankadt, fekete rózsa
Szelíden hervad itt... és elborongva
Egy kicsi, vézna testre gondolok,
Mely már halott, s arra: mi vár reám?
S mivégre ezek a beteg dalok?

Sírj, déli zaj... Egy kopott diák, szembe,
Beszél társának jó parókiákról,
Hűs erdők alján, e Babilontól távol.
S falusi temetők jutnak eszembe,
Poros akácok s kis, poros katedrák,
Ahol majd tanítgatnak s pipázgatnak csendbe...

S az én sorom? Néhány szomoru lánynak
És fáradt úrnak megtetszik a lelkem
Egy-két percre; s unottan és betelten
Eldobnak, s hűs klasszikusokra vágynak.
Lám, egyedül maradok veletek,
Ti gyűrött kézelők és gyűrött vágyak...

Setét csöbrök s olcsó székek, szeretlek.
Öreg barátként válok tőletek,
És félszeg bútok lelkemen remeg,
Míg furcsa szavakat ötvözök: ékszereknek,
Hogy e bús kösöntyűkkel halk, ifjú dalaim
Menjenek, sírjanak és haljanak meg...

SZOBÁK

Vörös márványból épitek neked
Házat fehér madarak bús szigetjén,
Ahol örökös, rózsaszín hideg fény
Borong a végtelen vizek felett.
Fényes karú, mezítlen, barna nők
Súrolják majd, hajlongva, hűs szobáid,
S dalolják messze otthonuk danáit,
Míg setét rózsákként csügg bús fejök.

Első szobádban kád lesz, drága kád,
Hol lágymeleg hab simogassa vállad,
Csókolja emlőid és hosszu, bágyadt
Karjaid közt lomhán suhanjon át.
Itt gyolcsok lesznek s régi, sárga selymek,
Vörös rózsák és apró nárciszok;
Ha jössz, egy kis fiú tapsolni fog,
És én szomoruan s alázattal figyellek.

Másik szobádban ódon ágy legyen,
S mint téli síkra ejtett ékszerláda,
Ferdén a hóba fúrva, kifosztva és kitárva,
Heverjen drága tested a tiszta lepleken.
Kis asztalodon könyvek legyenek,
S míg bennük lapozol lágy, lassu ujjaiddal,
Itasd meg illatos és könnyes dalaikkal,
Itasd meg csendesen, s ringasd el lelkemet...

S ha majd este a vén vizeken át
Távol partok felé merengnek a cselédek,
S a mi bús asztalunkon elhűl az esti étek,
Én furcsa bánatim, édes, ne nézd tovább:
Vezess be kisanyásan a harmadik szobába,
Ahol születnek a setét rimek,
Forralj kedveskedőn lágy, zümmögő vizet,
És hints teát és mérget szelíden a pohárba...

ŐSZ

Kábultan füsttől s éji zajtól
A nedves karikákat néztem,
Miket a pohár talpa rajzol
A márványos, hűs asztalszélen.
Az utcára kék fény omolt ki,
Künn lucskos, setét kocsik álltak,
Ó, egy illatos, puha vállat
Oly jó lett volna megcsókolni...

Mentem... Magányos utcák vártak
És hervadt fák. Egy régi téren
Állt egy alak, vénhedt és fáradt;
Botjára dőlt; csendben kitértem.
Botja olyan volt, mint egy thyrsus,
Fekete szárát körülfonták
Aszú venyigék s lankadt rózsák.
És csendesen utánam indult.

A sarkon késő zene zengett,
Szomorúan s tétován megálltam.
Ő jött, a sok bús rózsa lengett,
S reszketve megfogta a vállam:
“Kedves fiam, vezess el engem
A lányomhoz, a városaljba...
Fütyölhetsz is... mért mennénk csendben?
Hisz Anni meghalt, úgyse hallja...

De lásd, kitudtam ám a módját:
Vén szilfaágból botot nyestem,
Rá ó venyigét s késő rózsát.
S most kimegyünk hozzá mi ketten.
Erős, édes, illatos élet
Hármas imáját elmormoljuk,
Botunk háromszor megsuhantjuk,
És Anni, meglásd, újra éled...”

S elindultunk a halk esőben,
Az út üres telkekre tért ki,
Nagy őszi éjben, őszi csöndben
Mentünk távol sírok felé mi.
Mentünk elalvó bús ütemmel
Megbolygatni egy csendes ágyat:
Egy ifjúember, aki fáradt
És egy megőrült öregember...

LÁTOMÁS

Mint ezüst gyík villan setét mohákon
Alakod úgy illan át hűs szobámon,
Hol ó csipkéktől bánatos az ablak,
S hol szűk, kerek üvegkalitba zárva
Réztrónusán gubbaszt a lámpám lángja,
S rezzenve ijjedez, ha hívogatlak.

Mint a setét színpadra, akkor este,
Ezüstös apródként jössz most. Kezedre
Karéjos csipke függ, csuklódon alván.
S mintha szelíd Hamlet halálát látnád,
Szemed úgy néz felém a szűk szobán át,
S lágy szalagcsokor reszket térded alján.

Ó, csak egy pillanatra jössz. Megállasz.
Bomló hajadban tétován babrálgatsz,
Makacs fürtjét szemedről félrehajtva,
S máris, sebten, a hűs falakba folysz át,
S én nem tudom, milyen volt drága orcád,
Emlékem petyhüdt, mint a holtak ajka.

S egyszer majd végképp elfelejtem állad,
S hogy ujjaim közt fogtam... s párnás vállad
Illata emlékemből messzereszket...
És mégis hívlak s várom, visszatérsz-e?
Mint hibbant agg, ki csillagokba nézne,
S az égre könnyes, vak szemet meresztget.

LÉGYOTT

Szürcsölte a teát, s át gyermeteg szemén
Tréfás árnyat vetett a fordult talpu csésze,
S az italemelő, lustácska, könnyü kézre
Az éji csendben árván s szelíden néztem én.
S néztem a törpe lámpa kerek olajtavát,
Amint nyirkos, sekély, setétlő mélyiből
Áttetsző, gyenge vállát szomorún szegi föl
A lenge éji fény, a lágy olajvirág...

S búsongva eltünődtem: egy-két perc, s csendesen
Majd útra készülök, kabát, kalap, bot... s vége.
Lassan leballagok a hűs feketeségbe,
Sírásra ferdült szájjal, át siket tereken.
S olykor majd gyujtót gyujtok: melyik utca ez itten?
Mi dolgom itt? És árnyam, az éji útra kentet
Elnézem majd merőn, míg fáradtan pihen meg
Torz válla egy kövön, s nagy karja sárba fittyen...

Tünődtem, s fent az inga halkan suhant az árnyban,
Sebten felém osont, s tréfásan hőkölt hátra,
S a halálra gondoltam s áldott, szelíd anyámra,
S ki emlőit ölelve szunnyad a csendes ágyban:
Szép kis öcsémre... s főm búsan hajolt előre,
S a vidám színeket a vén szőnyegen, lábtul,
Úgy néztem, mint aki nagy mélységekbe bámul,
S ő szürcsölte a teát, kecsesen, hátradőlve...

REGGEL

Hunyorgva néz felém mint szürke, ébredő szem,
A messze, nyirkos ablak; dereng a vállas ágyvég;
Ajkam álombeli, szelíd csókoktól lágy még,
S még szunnyad tarka ingem, petyhüdten és redősen.
Ó, van-e még dolog ily bús, mint fáradt törzsem,
Amint elferdült árnya a hűs padlatra dűl?...
Vén, robotos ruhám a széken feketül,
És várja alázattal s egykedvűn, hogy felöltsem...

Ágyam elébe ejtve setéten tárul széjjel
Egy ócska, furcsa térkép... s eszembe ötlik álmom:
Könnyű hajóval jártam nagycsendü óceánon,
S banános szigeteknél suhantam el az éjjel.
Úgy volt, hogy lábadoztam, s gyengén, párnákba gyúrtan,
Öblös karszékben ültem, szemközt a fénylő víznek,
S kedveskedőn kacagták szépmellű, gyenge misszek,
Hogy tétova kezemből az óbor félrecsurran...

Ó, drága, szőke misszek, vén borok, halk hajók!
Ó, csendes pihenés napos fedélzeten!...
Lassan felöltözöm, s míg fázva, félszegen,
A hűvös lépcsőházban lomhán leballagok,
Ti, vártok ócska ajtók, elsárgult névjegyek,
Sárral befent lábtörlők... s ha este visszatérek,
Megértőn nézitek, hogy bús vagyok s fehérebb,
S ha gyáván sírok én, szelíden tűritek...

TAVASZI ELÉGIA

Előttem nők siettek. Testét lomhán kinyújtva
Közénk terült a távol... és míg az esti csendben
Elhalt víg kacajuk, kezem szegény öt ujja
Didergőn összesimult nyűtt, lim-lomos zsebemben.
S reád gondoltam akkor, s szájon csókolt a halk szél,
Mely most testhez feszíti az asszonyok ruháját,
S mely olyan illatos, mint duzzadt dombu párnád,
S szelíd, mint női vállhoz simult bús férfi-arc-él.

Merengtem: most vetik fel fehérlő szűzi ágyad.
S irigyeltem cseléded, ki vár, míg vetkeződöl,
És aki elmenőben kecses melledre láthat,
Min kis kupolát formálsz imára tett kezedből.
S eszembe tűnt egy alkony, halkan súgtad nekem,
Hogy egy imába foglalsz fáradt, aggott apáddal...
Ó, látod-é még, édes, a múlt ködein által
Apád szelíd, holt arcát s alázatos fejem?...

Hazaindultam aztán, bús dolgokon tünődve:
E furcsa földi létre mi végre kelle lennem?
Vágynom melegre, fényre és karcsú testü nőkre
S bolyongni félszegen, magányos esti csendben?
S vén utcapadokon hosszan meg-megpihenve
Verseim mondogattam, melyekben csendesen
Zokognak bánatim, és egykedvűn figyelte
Fáradt, reszkető számat fáradt, szegény szivem...

TAVASZI HOLDTÖLTE

Táncolva suhannak a szőke sugárkák,
Hűs hold aranyával elöntve a lég,
Ott kinn, valamint csodaszép, szines árkád,
A méla nagy ablakok ív-sora ég.
Vén függönyömön kipirúl a virág-dísz,
Rég elfeledett kezek ósdi müve:
Foszló violák, halovány, puha nárcisz,
Mind, mintha virulna, oly édes, üde...

Ily este merül fel előmbe sok emlék,
Mint messze homálybul a tarka hajó,
Elébb remegő, pici fénye libeg még,
Majd kél a vitorla s piros lobogó.
S mint sík, ragyogó habu, méla vizekből
Felszökken a játszi ezüstszinü hal,
Hűs lelkem ölébül ily este remeg föl,
S fürgén ütemezve iramlik a dal.

Eltűnik előlem a mély, komor udvar
És benne a rőtrügyü, bússzavu fák,
Szállok haza, messze, a barna darúval,
Amerre ezüst utat ős Tisza vág,
Hol mén dobajátul a föld szive retten,
Hol hallgat a tölgyes a puszta ölén,
S hol mély remegésü, nagy ifju szerelmem,
Mint hársszirom illata, szállt le fölém...

Nem nyírt, buja lombu, öreg liget árnyán,
Hol ring ezer ág a sok orgonafán,
Szép, gyermeki álom igézete vár rám,
Mély, tiszta tekintetü, szőke leány.
Nagy tűzszemü gép robog át közelünkben,
Vad füttyire lomb remegése felel,
S rezdül szavam: “Engem is elragad innen
Majd búgva e szörny... maga nem feled el?...”

De íme a holdat a köd beborítja,
S álmom zivatar zaja kergeti szét,
Fáradt fejem ablakaimra szorítva
Már érzem a nyirkos üveg hidegét.
S míg éles eső sürü cseppjei mossák
A fákat, ahol ragyogott a sugár,
Úgy fáj, hogy az illatos, ifju bohóság
Nem fonja körül szivemet soha már...

HEJ, DEBRECEN...

Hej, Debrecen, Debrecen,
Virágtalan város,
Ködös képpel kérdezem: