Laurell K. Hamilton: Slay

Copyright © 2023 by Laurell K. Hamilton

Hungarian translation © Török Krisztina, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurell K. Hamilton: Slay

Berkley, an imprint of Penguin Random House, New York, 2023

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 329 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Demeter Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: fantasy

Ajánlom ezt a könyvet minden olvasómnak, aki harminc évvel ezelőtt a kezébe vette a Bűnös vágyakat, az Anita Blake-sorozat legelső darabját, és persze mindenkinek, aki rátalált Anitára, és minden újabb regénnyel elmerült vele a világában. Hála a ti szereteteteknek és az élvezetnek, amellyel a könyveket olvassátok, pontosan azt írhattam ez alatt a hosszú idő alatt, amit írni akartam, míg a képzeletbeli barátaim a ti barátaitokká is váltak. Mindenkinek örülök, akitől azt hallom, hogy Anita vagy a történetek valamelyik szereplője segítette, hogy a saját életében bátrabbá, erősebbé, bölcsebbé és boldogabbá váljon. Köszönöm mindannyiótoknak, hogy harminc év alatt harminc Anita Blake-regényt írhattam. Úgy bizony – boldog 30. születésnapot az Anita Blake-sorozatnak! Köszönöm nektek, akik végig velem tartottatok az úton, és nektek is, akik most csatlakoztok hozzánk. Üdv nektek! Én változatlanul írok tovább, ti pedig olvassatok tovább, annyi sok kaland vár még ránk.

1

St. Louis Lambert nemzetközi repülőterének érkezési oldalán, az A kapunál álltam, és próbáltam a biztonságiak előtt beáramló tömegben meglátni, akit kell. Az érkezők a kordon egyik oldalán tódultak befelé, a másik oldalon pedig azok sorakoztak, akiknek még át kell jutniuk a biztonsági ellenőrzésen, hogy a járatukhoz mehessenek. A családtagjaimat egyik oldalon se láttam. Zaklatott voltam, és legszívesebben belekapaszkodtam volna az oldalamon megbújó kilenc milliméteres Springfield EMP-be, de legyűrtem a késztetést, tekintve, hogy az emberek manapság hajlamosak pánikba esni, ha bárki a fegyverét mutogatja egy reptéren. Mondjuk ha a pisztolyt kivillantom, azzal kivillan a pisztolytartóra erősített jelvényem is, viszont tapasztalatom szerint azok, akik egy fegyver láttán szeretnek pánikba esni, a jelvényt előszeretettel nem veszik észre. És az nagyon nem venné ki jól magát, ha az apám és a mostohaanyám nyolc év után az első találkozásunkkor egy üvöltöző rendőrújonc előtt feltartott kezekkel térdepelve látna. Kezdtem bánni azt is, hogy tűsarkút húztam, mert hiába, hogy egyhatvanról egyhetvenre magasított, és a lábam hosszú és formás volt a suhogós miniszoknyában, a kemény burkolaton nem volt épp kellemes hosszasan ácsorogni ezeken a sarkakon. A járkálást jobban bírtam, sőt még táncolni is megtanultam benne, mert az esküvőre még mindig teszteltük a lehetséges cipőváltozatokat, és a tűsarkúra is fel kellett készülnöm… de az álldogálás kezdett fájni.

– Te félsz – jegyezte meg Nicky. Barátságos, szőke hegyomlásként ácsorgott mellettem; a hatalmas izmai miatt át kellett szabatnia a bőrdzsekit. A farmert egy erre szakosodott testépítőboltban vette, abba belefért, de egy dzsekit is akart, ami alatt elférnek a fegyverei is az izmai mellett. Talált egy helyet, ahonnan rendelhetett megfelelő szabásút, de még azt is át kellett alakíttatnia egy helyi szabónál. Neki bezzeg nem pattogtak az idegei, és nem akart mindenáron a pisztolyához kapkodni, hogy azzal nyugtassa magát. Totálisan higgadtan és nyugodtan állt, szemmel tartotta a tömeget és azokat, akik a szemközti kis boltocskába tértek be. Egy karcsú alakra lettem figyelmes az üzlet bejáratánál, épp az újságosstandról emelt le egy magazint. Bő, kapucnis pulcsiban, semmi-különös-farmerben és edzőcipőben pont úgy nézett ki, mint a soktucatnyi tizen- és huszonéves, akik itt cirkáltak, nem is értettem pontosan, hogy miért akadt meg rajta a szemem. Koncentráltam, hogy érezzem, nem vámpír vagy más természetfeletti lény-e, egy külsős, aki esetleg veszélyes lehet ránk, de akkor megfordult, és már láttam Ru arcát, meglepően sötét szemét és rövid szőkeségét is. Arcáról sugárzott a mi-a-halálnak-cipeltek-ide-a-szüleim unalma, de a szemembe nézett. Ő is a csapattal jött ma este. A nővérével együtt, de Rodinát még egy pillanatra sem láttam sehol, vagyis Ru szándékosan tett valamit, amivel felhívta magára a figyelmemet. Nem adta fel az álcáját, de meg akarta mutatni magát, hogy kicsit megnyugodjak. És segített is, máris nem paráztam annyira Deimosz miatt. Ez az ősöreg vámpír nemrég érkezett a városba és rohant le minket; kis híján le is mondtuk a családom látogatását, de aztán az első és egyetlen támadást követően ahogy jött, el is tűnt. Mélyen reméltük, hogy azért, mert túl erősnek talált minket, és végleg visszakozott. Több héten át halogattuk apámék ideutazását, de hiába kutattunk Deimosz után, nem leltük nyomát, és ő sem ugrott ránk újra, ezért végül kénytelen-kelletlen beütemeztük apámékat, hiszen kezdtünk kicsúszni az időből. A ruhapróbát az utolsó utáni pillanatra hagytuk így is, pedig talán apám vezet majd az oltárhoz. Azért csak talán, mert ő nagyon katolikus, én pedig egy nagyon vámpírhoz megyek feleségül. Igazából a családom még csak most hajlandó egyáltalán találkozni és megismerkedni Jean-Claude-dal. Megeshet, hogy az esküvőmre el sem jönnek.

Ru visszafordult, lerakta a színes újságot a standra, és olyan keserveset sóhajtott, hogy a testbeszéde alapján mindenki százszázalékosra vehette, hogy éppen halálra unja a repteret, az újságot, a szüleit, hogy itt kell lennie és várakoznia, hogy jönnek az idióta rokonai… Hogy a francba van az, hogy ő meg a Harlekinből mindenki ilyen szinten bele tud olvadni a tömegbe, hogy nem létezik náluk jobb elvegyülő és beépülő kém? Mondjuk, túl sok kémet nem ismertem, hogy ezt biztosan kijelenthessem…

– Épp azt akartam mondani – néztem Nickyre –, hogy félni nem félek, ez csak idegesség, nem félelem, de ha Ru még az álcáját is feladta egy pillanatra, hogy megpróbáljon megnyugtatni, akkor valószínűleg mégis több, mint idegesség.

– Mindhárman érezzük, amit érzünk, Anita. Több, mint idegesség.

Zavartan néztem fel rá, és a tűsarkaimnak hála, most alig hat-hét centivel lehettem nála alacsonyabb, így a nyakamat se kellett a mutatványhoz hátraszegnem. Majdnem kiszaladt a számon, hogy: Mert te talán nem félsz a családodtól? Sokan viccelnek ezzel, csak úgy mellesleg, mintha normális lenne. Csakhogy Nicky a megmaradt szemével komolyan nézett vissza rám, a másikat a kalózszemkötője fedte – és leginkább azért nem vicceltem a családjával soha, mert az anyja még mindig rács mögött ül azért, amit vele meg a testvéreivel művelt. Az én családommal is akadt ez meg az, némelyek alaposan megnyomorították az életemet hosszú időre, de Nicky gyerekkorához képest az enyém csupa móka és kacagás volt.

– Asszem, nem félek a családomtól – jelentettem ki, miközben kényelmetlenül toporogtam a magas sarkakon. Nicky pillantásából ordított, hogy nem hisz nekem, viszont én meggyőződéssel mondtam és gondoltam, szóval mindegy.

Most komolyan, lehet, hogy tényleg berezeltem ettől a találkozástól? Hogy a túlságosan is katolikus családom most ismerkedik össze Jean-Claude-dal? Idegesen simítottam le a rakott szoknyámat. Ezt is bántam már, mint a cipőt. Nem vagyok nagy rajongója a rakott szoknyának, viszont olyan szépen ringja körül az ember lábát, ráadásul ez a legszebb olyan szoknyám, ami nem is túl rövid, és nem is túl feszes. A szememben valahogy a rövid és feszes párosítás nem az a családváró viselet. Ezért vettem rakott szoknyát királykék selyemblúzzal, a kékek harmóniája jegyében. A szoknya másik színe a fekete, ez a rövid bolerómon köszönt vissza. A derekamra csatolt jelvényemet a rövid kabátka ugyan nem takarta rendesen, de a szoknyám alá rejtett „belső” pisztolytáska nem látszott, ahogy a másik oldalon az extra lőszerek sem. A csini ruháimon a saját szabóm megerősítette a derékpántokat, hogy az ilyen könnyű szoknyák se csússzanak le a rájuk és alájuk erősített sok felszerelés súlyától.

A sminkem is full extrás volt, ami ritkaságszámba ment nálam. Inkább úgy festettem, mint aki valami lélegzetelállító randira készül, nem sok év után az első találkozásra a családommal. Tisztában voltam vele, hogy miért csíptem ki magam ennyire, és a metafizikai kapocsnak köszönhetően Nicky és még egypáran mások ugyanígy vágták. Az apám és a mostohaanyám fogadására követtem el mindent, hiszen azt kell velük megbeszélnem, hogy számíthatok-e rájuk az esküvőmön, és hogy apám végül is oltárhoz vezet-e. Azzal persze nem kalkuláltam, hogy a mostohanővérem is eljön: Andria ugyanúgy harminckét éves múlt, mint én, csakhogy ő ügyvéd, én meg, ugye, tudjuk, mi. És persze ha én jegyben járok, akkor ő is gyorsan eljegyezte már magát. Soha nem lehettem semmiben sem jobb nála, ha az fontosnak minősült a családom értékrendjében.

Mindig is Andria volt a nőies kettőnk közül: a tökéletes szőke, kék szemű, mindig kitűnő tanuló. És naná, hogy magas, mint az anyja. Nekem is elég jó jegyeim voltak, de neki még annál is jobbak. Általában sokak szerint csinos tudtam lenni, ha odatettem magam, de ő… Rajta mindig hibátlanul állt minden. Neki volt stílusérzéke, önállóan is mindig pontosan tudta, mit mivel kell felvenni, mi áll neki a legjobban… én ezt Jean-Claude-tól tanultam meg nagy nehezen. Nekem a divat soha nem feküdt igazán, soha nem lubickoltam benne, és eleinte nagyon ki voltam akadva például, hogy Jean-Claude-nak nincsenek kényelmes háziruhái. Milyen ember már az, akinek nincs egy melegítője meg kinyúlt, puha pulcsija se? Pizsamát tartott, de csakis selyemből. És soha nem aludt bennük. Nem az zavart, hogy pucéran bújunk össze az ágyban, és a selyem rettentően dögösen állt neki, sőt, ahogy hozzám simult benne, hát az egyszerűen mennyei érzés; de nekem van egy halom régi, bejáratott farmerem meg kopott pulcsim, amiket még a fősulin hordtam. És olyan ruhákat is tartok odahaza, ami alkalmas koszosabb szabadtéri munkára, vagy ha, mondjuk, festeni kell valamit. Ő semmi ilyesmit. Mindig figyel arra, hogy néz ki, mindig úgy fest, mintha bármikor lekaphatná egy arra járó fényképész – hát igen, ezt eredményezte évszázadok kiszolgáltatottsága, amikor a legkisebb hiba is a gyengeség jele, márpedig a vámpírok világában mindenki mindent észrevesz, és ki is használ. Ő a szépségének köszönhette, hogy életben maradt, és az lett belőle, aki. Nekem ez elviselhetetlenül nagy nyomást jelentene, neki ez a természetes. Ő akkor érzi jól magát, ha kifogástalan a megjelenése. Elég sokáig tartott, mire rájöttem erre. Mára megbékéltem vele, de nekem soha nem lesz ez a komfortérzésem forrása. Én a ruháimtól mindig is azt vártam, hogy praktikusak legyenek: melegen tartsanak és megvédjenek. Ma kivételesen más célokat tűztem ki: meg akartam mutatni, hogy rút kiskacsából gyönyörű hattyúvá váltam. Szomorú tény, hogy a családom véleménye még mindig ennyire fontos nekem. Pedig mennyire reménykedtem benne, hogy kinövöm ezt, hogy egyszer nem fog számítani, mit gondolnak rólam, hiszen úgysem lehetek nekik soha elég jó. Elvégre vámpírt választottam férjemül, ami az ő szemükben egy fokkal se jobb, mintha a pokol fenekére házasodnék be, és egy démon lenne a jövendőbelim. Persze ha találkoztak volna már valaha démonnal, úgy értem, igazival, akkor nyilván nem gondolnának ekkora butaságot, de a családom nem tudja, milyen is a nagybetűs Gonosz. Ők élnek az ártatlan kis világukban, míg a hozzám hasonlók viszik vásárra a bőrüket, hogy szembeszálljanak a gonosz erőivel, megvédjük őket, hogy ők fensőbbségesen ideutazhassanak, és hetykén a szemembe vághassák, hogy elveszett lélek vagyok, aki mindenképpen pokolra jut.

Na, most mintha megpillantottam volna valakit a tömegben. Ismerős az a szőke fej? Felénk tart? Ők lennének azok? A gyomrom összerándult, a szívem hevesebben kezdett verni, levegőt is nehezebben kaptam. Tényleg Nickynek lenne igaza, és tényleg félek a saját családomtól? Tiszta röhej; soha egyikük sem bántott, azok közül, akiket most vendégségbe várok, legalábbis fizikailag. Az én múltam ebben nem hasonlít Nicky vagy Nathaniel múltjára. Nálunk nem történt semmi olyan erőszakos vagy rettenetes. És mégis hogy megkönnyebbültem, amikor rájöttem, hogy a közeledők nem apámék. Pedig, most komolyan, apám soha nem volt annyira rémes.

Kissé lecsendesült az utasáradat, biztosan támadt némi szünet a járatok között. Alig maroknyian vártak most éppen a biztonsági kapunál. Ru eltűnt megint, rejtély, hova lett. Nem keresgéltem még a tekintetemmel sem, elég nagy butaság lett volna leleplezni, felhívni rá mások figyelmét. Kifelé éppen nem igyekezett senki, kihalt volt a folyosó, ahonnan apámékat is vártam, csak a biztonsági ellenőr üldögélt unottan a plexi mögött.

Nicky a fülemhez hajolt, hogy senki se hallja körülöttünk, amit mond.

– Ez nem verseny, hogy kinek volt a legnagyobb szívás a gyerekkora, Anita. Nincs azzal semmi gond, ha félsz, és úgy érzed, hogy rohadtul kicsinált a múltad. Ha egyszer ezt érzed.

– De engem nem csinált ki senki – néztem bele az arcába centikről.

– A szád ezt állítja, de a szíved heves dobogása és az izzadó tenyered meg a hátad épp az ellenkezőjét.

– Hogy is titkolhatnék el bármit is egy alakváltó elől – súgtam.

– Theriantróp elől – vigyorgott rám. – Vagy te talán nem kaptad meg a legfrissebb tájékoztatást a likantrópok és egyéb alakváltók teljességét jelölő korrekt fogalmakról?

Ezen nem lehetett nem mosolyogni, de épp ezért mondta.

– Magasról teszel arra, mi az aktuálisan politikailag korrekt.

Visszamosolygott rám, az arca kitöltötte a teljes látóteremet.

– Rohadtul magasról, mintha a Holdon lennék.

– Te szoktad mondani, hogy nyilvános helyen, amikor testőrként vigyázol rám, nem csókolhatsz meg.

– Azt gondolom, hogy pillanatnyilag nem fenyeget bennünket semmi veszély. Hacsak nem rohan belénk valaki egy gurulós bőrönddel – érintette meg ajka az ajkamat, és én óvatosan megcsókoltam. Teljes sminkben, vérvörös rúzzsal finoman kell csinálni, mert a szenvedély nyomait nehéz utána korrigálni. Ha nem rakok fel alapozót, ahogy általában nem szoktam, akkor nincs gond, csak kiigazítom az elkenődött rúzst, és pont. De most nincsenek itt az eszközeim, sem az ügyességem nincs meg ahhoz, hogy a bohócos szájmaszatot helyrehozhassam, ha elragadtatjuk magunkat. Ezért talán életünk eddigi legóvatosabb csókját sikerült megvalósítanunk. Épp csak egy keskeny vörös csík maradt az ajka közepén, ahogy elhúzódott. Némelyik korábbi pasim ezt nevezte gyorsítócsíknak. Nem állítanám, hogy pontatlanul.

– Zumm, zumm – suttogta Nicky mosolyogva.

– Te kis gondolatolvasó – kuncogtam, ami végképp nem jellemző rám.

– Benne van a munkaköri leírásomban – felelte, méghozzá igen helyesen. – A Menyasszonyod vagyok, akit elvileg használsz, elhasználsz és az ellenség elé löksz akadálynak, hogy feltartsam, és te menekülhess. Elvileg nem tarthatnál meg ilyen hosszú ideig se engem, se másokat közülünk, belénk szeretni meg pláne nem szabályszerű.

– Gondolom, ha vámpír lennék, ismerném ezeket a szabályokat – bólogattam.

– Nesze neked, nekromanta. Csupa vámpírerő, semmi mellékhatás – mosolygott.

– Azért nem teljes az a vámpírerő – mosolyogtam vissza rá, és azt hiszem, annyira belefeledkeztünk egymásba, hogy a nyilvános helyeken illendőnél sokkal bensőségesebben fogtuk egymás kezét, miközben minden újságosstand tele volt a képemmel. Nem is olyan régen elterjedt például a pletyka, hogy éppen Nicky kedvéért dobtam Jean-Claude-ot. Úgy elmérgesedett a pletykaáradat, hogy kénytelenek voltunk kivenni Nickyt a személyes testőreim közül. De aztán jött Deimosz, és a támadás alatt kiakadtam, hogy nincs mellettem, szóval csessze meg mindenki, a biztonságunk az első számú szempont. Pletykáljanak, abba nem halunk bele. Mert hiába tudja mindenki, aki bármit is tud rólunk, hogy egy nagy policsoportban élünk szerelemben és békességben több férfival és nővel, hogy a poliamóriánk szabályai szerint nekem és Jean-Claude-nak is lehet más szeretőnk, akár közös, akár nem, azért mindig akadnak olyanok, akik az általános monogámia szabályait próbálják a viselkedésünkre ráhúzni, és gerjesztik a feszkót. Egy pletykaoldal például kirakott egy képet Jean-Claude-ról, ahogy Angyallal, az egyik közös barátnőnkkel a karján mosolyog valami eseményen (nekem épp egy másik államban kellett kivégzési parancsot végrehajtani), és máris terjeszteni kezdték, hogy én már a múlt vagyok, és mostantól Angyal az igazi.

Ahogy szétváltunk a csókból, pont fiatal lányok, gimisek vagy fiatal főiskolások egy csoportja állt velünk szemközt, úgy nyomogatták a mobiljaikat, mintha muszáj lenne. Bakker! Még mielőtt begyűjthetném a családomat, ezek már kiposztolják a Facebookon vagy más közösségi oldalakon, hogy hol vagyok. Nem is annyira Deimosz miatt paráztam, hanem a mindenféle gyűlöletcsoportok és a sajtó miatt. Amerika első vámpírkirálya éppen egy természetfeletti szövetségi rendőrbírót vesz el, vagyis egy olyan személyt, aki a megvadult, embereket halomra gyilkoló vámpírokat és alakváltókat kapja el és végzi ki. Ilyen még nem volt, ez egy igazi szenzáció. Ráadásul nem egyszerűen szövetségi rendőrbíró vagyok, hanem személyesen a Hóhér, a Háború. Az első becenevemet a vámpíroktól kaptam, amikor még komolyan hittem abban, hogy soha, de soha nem lehetne semmilyen közöm egyetlen vámpírhoz sem, a másodikat pedig maguktól a szövetségi rendőrbíró kollégáktól. Háború volt az Apokalipszis Négy Lovasának egyike, és azért neveztek éppen engem így, mert én végeztem legálisan a legtöbb vámpírral mindenki közül. Persze Ted Forrester rendőrbíró alias Halál, aki az esküvői tanúm lesz, jóval többel, ha a nem teljesen legális kivégzéseket is beleszámítjuk. Csakhogy ezekről sem Edward, sem én nem beszélünk. Éhínség és Ragály pedig Foltos Ló Bernardo és Otto Jeffries rendőrbírók voltak, akik szintén ismerték Edward másik életét, mivel azonban nekik is bőven akadt mit titkolniuk, nem jártatták a szájukat.

Nicky közben előkapott egy zsebkendőt, és törölgetni kezdte a szájáról a gyorsítócsíkot.

– Jobb, ha nem zavarjuk össze a családodat.

– Tudják, hogy poli vagyok.

– Tudni és megtapasztalni nem éppen ugyanaz – figyelmeztetett.

Volt ebben igazság, ezért nem is ágáltam, csak megkérdeztem, hogy a számon is maradt-e még rúzs. Közben újabb nagy csoport utas kezdett kifelé szállingózni a biztonsági vonalon át. Elkaptam egy nagyon szőke fejet, és ahogy a tömeg szétnyílt, most tényleg az apámat ismertem fel benne. Ő még nem vett észre, közönyös arcot vágott. Egyhetven-párcenti magas és még mindig vékony, és úgy festett… hát, mint az apám. Khakinadrágot és kék galléros pólót viselt, rajta valami cipzáras kabátot. Még a ruhatára sem változott. Pont úgy nézett ki, mint régen, mint mindig, és ettől részben megkönnyebbültem, részben viszont berágtam rá. Hogy miért, fogalmam sincs. Odafordult valakihez, és mondott valamit. Rózsaszín villanást láttam, a tömeg ritkult, és magas, karcsú, mosolygó mostohaanyámat láttam mellette. Judith érkezése nem ért váratlanul. Tudtam, hogy jön ő is, a gyomrom mégis összerándult. Ragyogó szőkeségét valami rózsaszín pánttal vagy kendővel fogta össze. Tökéletes frizura, selymes és stílusos. A sminkje nyilván dettó. A ruhájából egyelőre annyit láttam, hogy valami drága és menő márkás, rózsaszín pulóver van rajta. És most megláttam a mellette suhanó rózsaszín árnyat is: Andria öltözéke illeszkedett az anyjáéhoz, még a hajában is ugyanolyan rózsaszínű pánt feszült. Fiatalabb korunkban is sokszor összeöltöztek. Anya-lánya pasztellpáros – a színek, amikben én rémesen néztem ki, bezzeg nekik istenien állt mind. Addig utálkoztam és hőbörögtem a hármas összeöltözés ellen, hogy nagyjából tizenegy éves koromban Judith úgy döntött, engem kihagynak. Pedig én nem azt kértem, hogy kihagyjanak, azt pont nem szerettem volna, hiszen Judith maradt nekem anyaféleségnek, csak abból nem kértem, hogy rózsaszínben kelljen járnom.

Nicky automatikusan berántott maga mögé, mert páran majdnem fellöktek. Nem szándékosan, de ő volt a testőröm, hagytam hát, hogy végezze a dolgát. Ahogy közeledett az esküvőnk, a gyűlöletkeltők egyre jobban eldurvultak. Nem akarták, hogy örökkön-örökké boldogan éljünk, se monogáman, se máshogyan.

Apám arca felragyogott, ahogy észrevett; mint aki őszintén megörül nekem, ami szuper, mert egyáltalán nem magától értetődő. Ettől visszamosolyogtam rá, és integettem nekik. Ő is integetett, és már ott is voltak körülöttem. Lelkesen szorított magához, de akkor a keze beleakadt a pisztolyba a derekamon, ettől összerezzent, és nem tudta, hova tegye a kezét, ezért esetlenül elhúzódott. Nem rajongott érte, hogy az ő kicsi lánya a rendőrségen dolgozik, azért meg végképp nem, hogy rendőrként. Ez az ő szemében túlságosan veszélyes.

Most Judithon volt a sor, ő ölelt magához, méghozzá lelkesen ő is, ami totál zavarba hozott, erre nem készültem, nagyjából tizenkét éves koromban végleg felhagyott az ölelgetéssel. Ő a vállam magasságában tartotta a kezét, hogy ne kelljen a fegyverrel bajlódnia.

– De jó látni téged, Anita! Milyen jól nézel ki!

– Durván tökéletes ez a ruha – toldotta meg Andria. Láthatólag cseppet sem akadt ki, hogy csinosabban vagyok öltözve, mint ő, és ez sokat elvett az örömömből. Szerettem volna kivételesen én lenni a csinosabb, de azt még jobban szerettem volna, ha ő emiatt pocsékul érzi magát. Jó, elég kicsinyes részemről, de legalább őszintén felvállalom az érzelmeimet.

– Köszi. A tietek is, és még kényelmes is volt az útra.

Átkarolták egymást, összedugták a fejüket, mintha valami láthatatlan kamerának pózolnának.

– Olyan rég nem öltöztünk már össze, hogy nem tudtam ellenállni egy anya-lánya együttesnek – lelkendezett Judith. És mindketten mutogatni kezdték a teljesen egyforma fehér edzőcipőiket, a fehér és rózsaszín csillámokkal, mintha elvarázsolt cipők lennének. De valami ilyesmire számítottam. És mellesleg azzal is tisztában voltam, hogy három-négyszáz dolcsiért vesztegetik az ilyen cipőket. Láttam az egyik boltban, ahová végső kétségbeesésemben beugrottam vásárolni. Én is adtam már ennyit cipőért, pontosabban Jean-Claude vett nekem cipőt ennyiért, ha valamiben nagyon szeretett volna látni, de azok nem ilyen cipők voltak.

Apa a kezét nyújtotta Nickynek.

– Maga Micah vagy Nathaniel? – kérdezte, és mivel egyik sem hasonlít még csak távolról sem Nickyre, egyértelmű volt, hogy arra se vette a fáradságot, hogy rám guglizzon.

– Frederick – szólt rá Judith –, Micah Callahan nap mint nap felbukkan a híradóban, és egyáltalán nem hasonlít erre az úriemberre.

Ő is kezet nyújtott Nickynek, aki csak egy pillanatig habozott. Judith nagy keze nem tűnt el Nicky markában, ahogy a szokásos határozott kézfogásával megrázta.

– Ezek szerint maga Nathaniel Graison? – mosolygott megkönnyebbülten apám, mint aki végre megvetheti a lábát a beszélgetés képzeletbeli talaján.

Judith és Andria gyöngyözve felkacagott, cinkosan, mint akik tudnak valamit, amiből apám totál kimaradt. Olyankor szoktak így összenevetni a nők, amikor valami malacságot mondanak egy pasiról, és nem akarják elárulni, hogy mit, de azért csak nevetgélnek, hogy körülöttük mindenki számára világos legyen, hogy milyen rossz kislányok. Soha nem tetszett ez a „biztonságos rosszalkodás”, amiben annyi amerikai nő örömét leli. Régebben azt gondoltam, hogy ez általános női viselkedés, de azóta több olyan nő is érkezett a környezetembe, akik nem itt nevelkedtek, és állítják, hogy nem mindenütt csinálják ezt. A lényeg, hogy nem bírtam ezt a nevetést, de talán csak az fájt, hogy én túl gyakran szorultam ki a titkolózó sutyorgásból, és talán ezt az irigységemet vetítettem ki rá. Talán. Igyekeztem nem igazságtalan lenni.

– Drága Frederick – mondta. Elég gyakran szólította így, mintha a drága a vezetékneve lenne. Volt, hogy kedveskedésnek szánta, és régebben reméltem, hogy egyszer majd nekem is lesz valakim, aki iránt így érzek. Néha viszont inkább tűnt sunyi leereszkedésnek, mintha azt mondaná: szerencsétlen pasik, nem értenek ezek semmit.

Apám ránézett, várta, hogy befejezze a mondatot. Ha nem is tetszett neki a neje kellemetlen arckifejezése, jól leplezte, de persze lehet, hogy megint csak a magam érzéseit vetítettem ki rá. A terapeutámmal jó sokat dumáltunk erről a találkozásról, előre kitárgyaltuk, hogy miért is lesz nekem nehéz elfogulatlannak maradnom Judithtal és Andriával… Főképpen Judithtal. Rohadtul beletrafáltunk.

– Egyáltalán nem olvastál bele a linkekbe, amiket anyu küldött neked Anita pasijaival kapcsolatban? – kérdezte tőle Andria azon a leereszkedő hangon, amelyet csak nők és a kekec meleg pasik tudnak durván jól használni, ja, meg még egy csoport: a gonosz gimis lányok – sokan egészen a sírig ebben a tónusban nyomják. És abban a pillanatban leesett, hogy Judith és Andria is ilyen gonosz lány lehetett a gimiben, és a felismerés egyszeriben egészen más megvilágításba helyezte a gyerekkoromat. Hirtelen minden összeállt.

Apám ideges lett, elpirult, szóval tőle örököltem.

– Nem… Kínos tartalmak voltak.

– A Bűnös vágyak honlapját küldted át neki, ahol Brandon táncol – szaladt ki a számon, és próbáltam őrizni a rezzenetlen arcomat, miközben elképzeltem, ahogy a hihetetlenül konzervatív és totál hetero apám a sok férfi vetkőzőtáncost méregeti azon a weboldalon.

– Milyen cuki… művészneve van – jelentette ki Judith pont annyi hatásszünettel, amiből érezhettem, hogy valami egészen másra gondolt.

– Jaj, apu! – Andria az égre vetette a szemét.

Apám még mélyebb vörösre váltott, és kerülte mindenki tekintetét.

Judith nevetve karolt bele, és tökéletesen kivasalt frizuráját a vállára hajtotta, mintha épp a mézesheteiket töltenék. Ettől apám önkéntelenül is elmosolyodott, magához szorította. Még mindig szerette, és talán Judith is szerette őt. Ami jó, mert őszintén kívántam apámnak a boldogságot anyám halála után is, és amikor beleszeretett Judithba, meg is találta megint. Az, hogy az ő boldogsága rám csak még több bánatot hozott, láthatólag soha nem merült fel benne.

Nicky megfogta a jobb kezemet, és én kivételesen nem tiltakoztam, nem rántottam el, hogy a pisztolyt forgató kezem szabad maradjon, ahogy az általában lenni szokott. Most sokkal nagyobb szükségem volt arra, hogy a kezemet fogja, mint a pisztolyomra. Ha elszabadul az erőszak körülöttünk, majd a helyzetnek megfelelően reagálunk, de addig is a legbiztosabb védelmet a fejemben és a szívemben dúló kellemetlenségek ellen Nicky érintése jelentette.

– Sajnálom, hogy előfeltételezésekkel éltem annak tekintetében, hogy kinek a kíséretében jössz ki elénk a reptérre, Anita. Már tudom, hogy te a poliamóriát választottad. Csak egy kicsit… nehezemre esik arra gondolnom, hogy az én kicsi lányom így él.

– Hogy él, apu? – kérdeztem, és a hangomat hallva rájöttem, hogy dühös vagyok, ellenséges. Nem akartam ilyen lenni vele, senkivel sem akartam ilyen lenni. Haragudni oké, az belefért, de az ellenségeskedés az már nem.

Rám nézett, hibátlan kék szemével belenézett az enyémbe.

– Ne haragudj, Anita!

Legszívesebben nekiszegeztem volna a kérdést, hogy mégis miért ne haragudjak, de inkább csak mély levegőt vettem, megszorítottam Nicky kezét, és igyekeztem nem gyerekesen reagálni, de azért nem hagyni magam.

– Jobb, ha elölről kezdjük, apu. Úgy terveztem, hogy szép lassan mutatom be neked a policsoportunk tagjait, de az fel se merült bennem, hogy nem guglizol rá legalább Micahra, Nathanielre meg Jean-Claude-ra. Ő itt Nicky Murdock, velem él, és ő is része a policsoportunknak.

Apám kezet nyújtott Nickynek, közben pedig kijelentette:

– Azt tudom, hogy a vámpír hogy néz ki, Judith megnézetett velem pár interjút a neten.

Nicky megrázta a kezét, és közben nagyon ügyelt, hogy ne is nézzen rám. Pontosan tudta, hogy esik az nekem, hogy Jean-Claude-ra csak a vámpírként utal.

– Jean-Claude-nak hívják, apa, nem a vámpírnak.

Apám megrázta a fejét.

– Az egy vámpír, Anita.

– Tudatában vagyok.

– Én csak egyszerűen fel nem foghatom, hogy akarhatsz… vele… lenni.

– Láttad, hogy néz ki, apa? – kérdezte Andria.

– Lélegzetelállító az a pasi, Anita – jelentette ki Judith, és úgy tűnt, komolyan is gondolja. Még egy mosollyal is megdobott, mintha barátnők lennénk.

Bólintottam, de a viszontmosolyt rohadt nehezen préseltem ki magamból, annyira fura volt ez a barátkozós Judith.

– Lélegzetelállító – ismételtem.

– Nem mintha ez itt nem lenne a maga csiszolatlanul férfias módján jóképű – jutott Nickynek is egy mosoly. Ő nem viszonozta. Így is van, legyünk együtt kettecskén szociopaták, a családommal szemben úgyis ez az egyetlen egészséges reakció.

– Nem néztem volna ezt ki belőled, Anita – közölte Andria.

– Mit? – fordultam most vissza felé.

– Hogy ilyen dögös pasikkal összejössz. Gyerekkorunkban annyira rémes voltál mindig a fiúkkal.

– Mármint hogy rám soha nem buktak, mert mindenki téged akart?

Megvonta rózsaszínbe csomagolt vállait.

– Akkoriban mindig olyan mogorvában nyomtad. A pasik nem bírják az ilyen hozzáállást.

– Anita rossz hozzáállása hozott össze bennünket – mondta erre Nicky.

A két nő úgy nézett fel rá, mintha előre begyakorolták volna. Nagyon sok gesztusuk és mozdulatuk tök egyforma volt, egymáshoz se kellett öltözniük, anélkül is ordított róluk, milyen kapcsolatban vannak.

– Komolyan? – kérdezte Andria, mint aki nem hiszi, amit hall.

Nicky elmosolyodott. Igazából még a szeme is mosolygott.

– Komolyan – mondta halkan.

Nem kellett belelátnom a gondolataiba, hogy tudjam, épp azon morfondírozik magában, hogy mivel okozhatna a csajnak rendesen fájdalmat. Érezte, hogy nem kedvelem őt, és utálta, hogy piszkálódik velem. Én flörtöltem a szociopatasággal, de Nicky száz százalékig hozta a témát. Csak az szelídítette meg benne a… problémás reakcióit, hogy átvette az én lelkiismeretemet metafizikailag.

Szerettem volna rászólni, hogy a családtagjaim lemészárlása nem opció, de volt egy olyan érzésem, hogy nem a jó viszonynak ágyaznék meg egy ilyen fogadtatással. Nem is kellett azonban kimondanom, tudta anélkül is, mert szó szerint belelátott az érzéseimbe és néha a gondolataimba is, és igazából csak most esett le, hogy a Menyasszonyaim szó szerint átveszik a fájdalmamat, amikor boldogtalanság gyötör. Nem lett volna szabad épp Nickyt magammal hoznom ide. Hozzám hajolt, és belesuttogta a hajamba:

– Az a dolgom, hogy vigyázzak rád. Ide kellett jönnöm veled.

Rámosolyogtam, és akkor egy kedvesebb hang szólított a nevemen.

– Anita!

A családom mögött a háttérben egy nagyon magas, fiatal, szőke fiút pillantottam meg, és beletelt pár pillanatba, hogy ráismerjek az öcsémre. Már főiskolás volt, és majd fél méterrel magasabb, mint amikor utoljára láttam.

– Josh! – kiáltottam, és elébe mentem a tömegen át, Nickyt hátrahagyva a többiekkel. Ennyi tanú szeme láttára nem fogja bántani őket, ők meg nem tudják megbántani, mert ilyen értelemben nem voltak érzelmei, vagyis ő nem így működött érzelmileg. Mindenki biztonságban volt egyelőre, vagy legalábbis én így hittem, miközben az öcsém lehajolt, hogy magához szorítson.

De akkor vaskos kiejtéssel megszólalt egy másik hang.

– Anita Katerina, isten küldött el hozzád minket, hogy megmentsük halhatatlan lelkedet a kárhozattól.

Josh megmerevedett, és csak annyit suttogott:

– Ne haragudj!

Elfordultam tőle, szembe egy idős asszonnyal, aki még nálam is alacsonyabb volt, és épp felém tartott.

– Helló, nagyi! – mondtam, mert semmi más nem jutott eszembe.

2

– Anita halhatatlan lelke köszöni, jól van, nagyi – mondta Josh.

– Holtakat kelt életre, amit csak Istennek és a szentjeinek szabad.

– Látta a híradóban a Coloradóban készült videót – adta meg a gyors magyarázatot Josh.

– Több videót is láttam a számítógépen.

– Nagyinak is van már sajátja ugyanis.

Végigmértem az aprócska asszonyt, aki mintha még a legutóbbi alkalomnál is apróbb lett volna. Kicsit sem tűnt ijesztőnek, ahogy a fekete kistáskáját szorongatva felnézett rám a tiszta kék szemével a hozzá illő kék, nyakig begombolt kardigánja fölül. A kardigán alatt makulátlan fehér galléros blúz tükrözte haja hófehérségét. Itt-ott akadt még néhány fakó, szőke tincse, de nagyon sokat fehéredett, mióta utoljára láttam. Annyira ártalmatlannak tetszett, nekem mégis úgy rándult össze a gyomrom, úgy szorult el a torkom, mintha még mindig fenyegetőn fölém magasodna.

– Nem úgy van, hogy a számítógép az ördög műve? – érdeklődtem majdnem teljesen normális hangon.

– Nagyi újabban még Joshnál is többet lóg a neten – lépett hozzánk Andria.

Hátrapillantottam apámra és Judithra, láttam, hogy halkan, de nagyon is hevesen vitatkoznak. Ők ketten soha nem kiabáltak egymással, de a testbeszédük és az energiáik világosan megmutatták, hogy konfliktus van. Régebben otthon is mindig ilyen fegyelmezetten veszekedtek. Az egyik első, tiszta emlékem kicsi koromból, ahogy egyszer anyu és apu ordítozva veszekszik egymással. Nagyon megrémültem, nyilván ezért is maradt meg olyan elevenen az emlékezetemben. Kicsit később, amikor már nagyobb lettem, elmagyarázták, hogy amikor az ember szerelmes, néha így tör felszínre a szenvedély. Nem sokat értettem az egészből, de az tetszett, hogy igyekeznek nekem elmagyarázni, milyen is egy párkapcsolat, pedig még egészen fiatal voltam. Anyuval apám egészen más párkapcsolatban élt, mint Judithtal. Ebből már gyerekkoromban megértettem, hogy ugyanaz az ember egészen megváltozhat egy újabb házasságban.

Nicky valamivel távolabb húzódott tőlük. Egy csoport férfi közelébe helyezkedett, akik hozzá hasonlóan festettek. A nők sokkal hajlamosabbak fennakadni az ilyesmin, hogy miért állsz olyan közel hozzájuk, akarsz talán valamit? A pasik nem nagyon törődnek az ilyesmivel. A lényeg, hogy úgy tűnt, mintha nem is hozzánk tartozna. Vagyis a nagyanyám minden bizonnyal nem is sejtette, hogy velem van. Adott nekem egy kis időt, hogy kedvem szerint mutassam be neki, mert tudta, hogy a nagyi pont annyira lelkesedik azért, hogy egyszerre több emberrel is együtt élek, mint az életem egyéb döntéseiért. Na, majd amikor megtudja, hogy ráadásul nők is vannak azok között az emberek között, nem csak pasik…

– Min veszekednek? – kérdeztem.

– Ki tudja? Minden magyarázat nélkül ideküldött hozzátok anya, mintha még mindig valami gyerek volnék – pislogott kissé sértődötten Andria a mesterien kidolgozott rózsaszín sminkje alatt.

– Pedig mind a ketten elmúltunk már harminc is.

– Ne is emlékeztess rá!

– Nem úgy értettem – ráncoltam a homlokomat. – Csak hogy felnőttek vagyunk, illene úgy is kezelni bennünket. Mindkettőnket.

– Engem anya változatlanul úgy kezel, mintha tizenkettő lennék – jegyezte meg Andria.

– Szerintem én meg nagyjából tíz lehetek a fejében – fűzte hozzá Josh.

– Nem kellene hagynotok.

– Andria és Josh jó gyerekek, akik tisztelik a szüleiket – közölte a nagyanyám.

– Ja, persze, én vagyok a rossz gyerek, a lázadó. Nem felejtettem el, nagyi.

– Mindig is engedetlen gyerek voltál. – Jégkék szeme pillantásától végigfutott a hátamon a hideg. Már nem bánthat, mert felnőtt vagyok, nagyobb és sokkal erősebb is nála, gyorsabb, ez tény. De hiába a tények, a gyerekkori problémáink tesznek a tényekre és a logikára, tele vannak mumusokkal és az ágy alatt lesben álló szörnyetegekkel és a nagyszüleim házával.

– Bingó, helyben is vagyunk. Én vagyok a fekete bárány.

– Így nem beszélünk, Anita. Igennel felelj, vagy inkább hallgass.

– Kurvára úgy felelek, ahogy nekem tetszik.

A nagyanyám megbotránkozott, pedig még szinte semmit nem látott vagy hallott belőlem.

– Egy hölgy nem káromkodik.

– Hölgynek aztán soha nem lehetett volna engem nevezni, legalábbis a te meghatározásod szerint. Max szűz lány voltam valaha, ami nagyon nem ugyanaz.

Andria levegő után kapkodott.

– Anita! – csattant fel a nagyanyám, mintha egészen botrányos dolgot mondtam volna.

– Jön anyu és apu – figyelmeztetett Josh. Nem tudtam eldönteni, hogy csak közbe akar szólni, hogy kizökkentsen bennünket nagyival a témából, vagy azért szólt, hogy a szüleim ne hallják, amiket beszélek. Nem rémlett neki, hogy magasról teszek rá, mit gondolnak rólam, a szavaimról és a tetteimről? Mindenesetre elébük ment. Most be akar nekik köpni, vagy csak minél messzebb próbál kerülni a nagyanyámmal folytatott vitánktól?

Nicky megindult felénk, mert az a csoportosulás, akikhez eddig húzódott, továbbállt. Nagyanyám elégedetlen pillantást vetett rá, nem is értettem, miért. A képeken, amik felkerültek a netre, Nicky általában a háttérben maradt, már ha egyáltalán rajta volt valamelyiken is. Nyilvánosan gyakorlatilag soha nem csókolóztunk, de persze kettesben szinte soha nem is jelentünk meg sehol nyilvánosan.

– Mit szeretne, fiatalember? – szegezte neki a kérdést a nagyanyám, mintha nem egyszerűen csak álldogálna a közelünkben, hanem valami mocskos kéregetőbögrét tolt volna az orra alá.

– Ő itt Nicky, nagymama.

Az öregasszony rám nézett, majd vissza Nickyre, ismét rám, közben a szemöldöke egyre jobban összecsomózódott.

– Miféle Nicky? Vezetékneve nincs?

– Nicky Murdock – mondtam a mosolyomat leplezve.

Nicky a kezét nyújtotta, és bűbájosan rámosolygott. Ha akarta, egészen elbűvölő tudott lenni, a nőket rendre levette a lábukról ezzel a mosolyával, ami az igazi mellett azonban egyből fakónak tűnt. De a nagyanyámat ridegebb fából faragták. Végigmérte Nickyt, de nem fogadta a kézfogását.

– Ha valóban az unokámhoz tartozik, akkor feltehetőleg maga természetfeletti állampolgár.

Nicky mosolya kezdett emlékeztetni a valódi mosolyára, a jóval hűvösebb és kellemetlenebb élményre. Majdnem olyan jegesen nézett vissza megmaradt kék szemével a nagyanyámra, mint ahogy ő méregette.

– Ilyet nem mondhatsz embereknek, nagyi – figyelmeztette Andria.

– Ugyan miért nem?

Nicky rám nézett, én meg vállat vontam.

– Igen, természetfeletti állampolgár vagyok – mondta erre, és mellém lépett.

– És miféle?

– Nagyi! – szólt rá Andria.

– Blake nagymama! – kiáltott fel Judith is.

A nagyanyám úgy nézett ránk, mint aki semmi kivetnivalót nem talál abban, amit mondott.

– Nem hinném, hogy vámpír volna, mert nem olyan, mint egy sírból kimászott hulla. Akkor meg micsoda?

– Túl sok horrorfilmet nézel – jegyeztem meg.

– A valóságot ábrázoló videókat szoktam nézni a neten, nem a buta filmeket, amelyekben a vámpírok ködöt borítanak az emberek elméjére, hogy élőnek lássák őket.

– Nagyi, azért is nézettünk meg veled annyi interjút Jean-Claude-dal, hogy lásd, a vámpírok pont olyanok tudnak lenni, mint mi.

– Megmondtam neked, Joshua, hogy az csak illúzió, a gonosz képes elhomályosítani az emberek elméjét.

– Ne szólíts Joshuának! – vágta rá az öcsém reflexből, mint aki kicsi korától ezt csinálja. A nagyi mindig is ágált a névrövidítés ellen. Hiszen Joshua a Bibliában van, Josh meg sehol.

– És a te terminológiád szerint ki is ez a gonosz, nagymama? – érdeklődtem.

– A vámpírok a gonosz szövetségesei, Anita, ezt te magad is jól tudod.

– Mondjuk, ha rajtad meg apán múlna, akkor tényleg ezt gondolnám.

– Akkor meg mégis hogy kerültél egy ágyba a gonosszal, hogy hagyhattad, hogy gyűrűt húzzon az ujjadra?!

– Ez udvariatlan és felesleges, anyám – szólt rá apám.

– Ti meg miről vitatkoztatok olyan udvariasan a feleségeddel? – szegezte rá kék tekintetét a nagyanyám. Apám pont úgy rándult össze tőle, mint én. Ez érdekes.

– Azon, hogy Frederick nem telefonált Anitának, hogy te is ránk erőltetted magad, és idejöttél – felelt helyette Judith.

– Ez egy családi látogatás, márpedig én is a családhoz tartozom.

– Tényleg nem hívtad fel Anitát, hogy a nagyi is jön, apu? – meredt apámra Andria.

– Miért kellett volna előre szólnia? – szólt közbe nagyanyám.

– Ja, hát tényleg, apa, miért is kellett volna előre tájékoztatnod, hogy hányan jöttök? – mértem én is végig apámat kivételesen egy platformra kerülve ezzel a mostohaanyámmal és -nővéremmel.

– Megtennétek, Andria és Josh, hogy megmutatjátok azt a boltot nagyinak, míg mi Anitával megbeszéljük ezt a kérdést?

Nevezettek megpróbálták teljesíteni a kérést, de a nagyanyám ellenállt.

– Nem takarítasz el az útból, mintha valami gyerek lennék, Frederick. Bármit akarsz is mondani Anitának, jogom van hallani – tiltakozott.

Apám hatalmasat sóhajtott, a vállai meggörnyedtek, mintha túlságosan is nehéz súlyt kellene megemelnie.

– Jól van, anyuci, legyen, ahogy szeretnéd.

– Kivételesen – mormolta Judith epésen a bajsza alatt. Nagyi nyilván nem hallotta meg, máskülönben kikérte volna magának.

– Nos, Frederick, beszélj, mindannyian kíváncsian várjuk, hogy feltárd előttünk titkaid.

Apám kihúzta magát, mint akiben csak most tudatosul, hogy összegörnyedt.

– Azért nem telefonáltam előre Anitának, hogy Blake nagyi is jön, mert tudtam, hogy úgyis tiltakozna ellene.

– Mégis mi ellen tiltakozott volna? – kérdezte a nagyanyám.

– Hogy velünk gyere, anyuci.

– Neki ebbe nincs beleszólása, te vagy az apja.

– Elmúltam harminc, nagyi. Igenis van abba beleszólásom, hogy mi történik az életemben.

– Mindketten elmúltatok már harminc, még sincs egyetlen unokám se.

Andriára sandítottam, aki sóhajtva a plafonra nézett, mintha ez visszatérő téma lenne. Én olyan rég beszéltem a nagyanyámmal, hogy még nem volt szerencsém a megjegyzéshez, akkoriban még a miért-nem-mentek-már-végre-férjhez lemez pörgött.

– Azt nem akarhatod, hogy házasságon kívül szüljünk gyerekeket, nagymama – jegyezte meg Andria.

– Még szép, hogy nem – vágta rá az öregasszony elképedve.

– Akkor kénytelen leszel kivárni, hogy férjhez menjünk Anitával, és majd utána szülünk gyerekeket.

Nagyanyám dühödt pillantást vetett rá, majd visszafordult hozzám.

– A te házasságodból ugyan nem lesz semmiféle gyerek, nem igaz? Démoni szeretőd túl vén ahhoz, hogy gyermeket nemzzen.

– Blake nagymama! – szólt rá Judith, majd felém fordult: – Ne haragudj, Anita, nincs joga ilyet mondani a vőlegényedről.

– Az én nevemben ne kérj bocsánatot, Judith. Komolyan gondoltam minden szavamat. Az egy démoni szerető, egy inkubusz, tele van vele az internet.

– Nehogy már mindent elhiggy, amit a neten olvasol, nagyi – szólt közbe Josh –, ezt már megbeszéltük.

Igyekeztem közönyösen és az elvártnak megfelelően megbántott képpel állni, mert bizonyos szempontból volt abban igazság, amit a nagyanyám mondott. Persze a vámpír az nem démon, viszont Jean-Claude vérvonala képes mások szexuális kéjéből táplálkozni, pont, mint az inkubuszok és szukkubuszok. Ha a nagyanyám belemondta volna egyenesen Jean-Claude arcába, hogy ezt gondolja róla, ő nem tagadta volna, csak váratlanul érte volna, hogy a nagyanyám tisztában van ezzel. Mert ez elvileg egy sötét, nagy titok, amelyet még a természetfeletti közösség előtt is rejtegetünk. De akkor honnan tudja épp a nagyanyám?

Az agyamba ekkor belesuttogott Jean-Claude: Tényleg, honnan tudja? A meghökkenésem, és hogy a megjegyzés okán Jean-Claude-ra gondoltam, hirtelen megnyitotta közöttünk a metafizikai kapcsolatot, de nem is bántam, mert nem árt, ha tudja, hogy ezek szerint a mélységes titkunk valahogyan kiszivárgott az internetre.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Blake nagyi.

– Mi mi volt? – néztem rá.

A nagyanyám borzongva meredt Nickyre.

– Maga művelt valamit, igaz?

– Én ugyan nem csináltam semmit – vágta rá Nicky.

Lehet, hogy megérezte bennem Jean-Claude erejét? A nagyanyám meg úgy dörzsölgette a karját, mint aki majd megfagy. Végigmértem, és éreztem, hogy a szám mosolyra húzódik. Na nem valami édes, boldog mosolyra, hanem arra, ami olyankor ül ki az arcomra, amikor ronda dolgok történnek, és én átkapcsolok szolgálok és védek üzemmódba.

– Szoktál szellemeket látni, nagyi? – tettem fel neki a kérdést.

– Miről hablatyolsz itt nekem, Anita?

Jean-Claude a fejemben azt gondolta: Eddig nem is tudtál róla?

– A szentségtelen hatalmával maga művel velem valamit – támadta le a nagyanyám megint Nickyt.

– Nem én volnék az – nevette el magát kis híján Nicky.

Egészen közel léptem a nagyanyámhoz, beleálltam az arcába.

– Csak szellemeket szoktál látni, nagyi?

– Nem látok gonosz szellemeket. Soha.

– Esküdj meg Istenre!

– Tessék? – hátrált el tőlem.

– Esküdj meg Istenre és minden szentjére, hogy még soha nem láttál vagy éreztél szellemeket.

– Miért kérsz tőle ilyesmit, Anita? – lépett az anyja mellé apám.

Nem a Jean-Claude-ból fakadó erőmet használtam, hanem a sajátomat. Azt a pszichés képességemet, amellyel zombikat szólítok elő, megérzem a szellemeket, és még életemben lassan a vámpírok királynőjévé válok.

Néztem, ahogy a nagyanyám karján égnek merednek a szőrszálak. És megéreztem a benne pulzáló, halovány, épp csak pislákoló választ, mint egy szívdobogást. Nem nekromanta volt, valami más. Miközben engem gyötört, hogy gonosz vagyok és szörnyeteg, ő is rejtegette magában a maga súlyos, sötét titkát.

3

A történtek után persze Blake nagyanyám a közelünkbe se akart jönni, és nekem nem volt ez ellen semmi kifogásom. Nem ártott jól megforgatnom az agyamban az eseményeket. Miközben elsétáltunk a bőröndökért a csomagkiadó futószalaghoz, mélységes hallgatásba burkolózott. Mindig másmilyennek képzeltem ezt a híres reptéri futószalagot, gyerekkoromban, amikor először mentünk nyaralni a szüleimmel, amikor még élt az anyám, emlékszem, milyen izgatottan rohantam előre, hogy mi futhat egy szalagon körbe, valamiféle csodákat vártam, mint a vidámparkban. Akkorát csalódtam a fémnyelvek láttán, hogy a mai napig emlékszem rá. Most, ahogy a gyülekező tömeget fürkésztem, egyszer csak feltűnt, hogy a nagyi valamit nagyon sugdos az apámnak, és közben a keze a nyakánál babrál. Gyerekkoromból ismertem a gesztust: az örökösen a nyakában függő kis aranyfeszületet markolta. Biztos becsúszott a magasan felgombolt kardigán meg a szigorú fehér blúza alá. Az enyém egy hosszú láncon a ruhám alatt lapult, mert a saját vámpír szeretteim között galibát okozhatott volna, de amikor kiléptünk a nagyvilágba, nem ártott készen állnom a barátságtalan vámpírok felbukkanására is. Hogy a csudába nem tűnt fel eddig, hogy az olyan mélyen katolikus és gőgösen bigott Blake nagyanyámban ugyanúgy ott izzik a halálmágia szikrája?

– Mégis hogy tudta volna a képzetlen kisgyerek éned leválasztani a saját mágiájáról? – hajolt Nicky a fülemhez. Jól beszélt. Ezt a halovány erővillanást talán még tíz évvel ezelőtt se tudtam volna megkülönböztetni a saját erőmtől.

Felmosolyogtam Nickyre, és nagyon kellett koncentrálnom, hogy ne öleljem meg. Édes istenem, mennyire szükségem lett volna pedig az ölelésére.

– Arra gondoltam, hogy egy időre leváltom Nickyt, és én vigyázok rád – bukkant fel Ethan, hogy besegítsen a csomagokkal. Belenéztem a gyönyörű, szürke szemébe, a csinos arca felett a tekintetem elkalandozott a szürkésen fehér haján, amelyben a szeme magasságában egyetlen vörös tincs kúszott végig hátra a felnyírt tarkójáig. Ez volt a természetes hajszíne, megmutatta a vértigrisklánokat, amelyek egyesültek benne, de a fazont ő találta ki. Szerintem jól állt neki, de nem az számított, amit én gondoltam, hanem amit a barátnője mondott.

– Már hogyne számítana, amit te gondolsz? – súgta halkan.

– Nilda véleménye a legfontosabb – ingattam a fejemet.

A név hallatán boldog ragyogás áradt szét a vonásain, a szerelem, amit a vérmedve iránt érzett. Nem lehetett nem mosolyogni azon, hogy annyira boldog, hogy még belém is átcsapott a szenvedélye. Szívesen megöleltem volna, amiért végre megtalálta a szerelmet, de Nicky már fogta az egyik kezemet, és az ő érintésére nagyobb szükségem volt pillanatnyilag.

Ekkor megéreztem, hogy Ethan nem egyedül jött segíteni. Annyira lekötött a sok váratlan fordulat, hogy eddig fel sem tűnt a jelenlétük, pedig metafizikailag szorosan részesei az életemnek. Vagyis a picsába, ennél sokkal éberebbnek kell lennem emberek között.

Andria csatlakozott hozzánk.

– Ő is talán a policsoportod tagja?

Már majdnem rávágtam, hogy nem, amikor ráébredtem, hogy igazából alkalomadtán néha szexelek Ethannel, és Nilda egyedül velem hajlandó osztozni rajta, szóval gyakorlatilag…

– Igen – tudtam le a tájékoztatást.

Andria tetőtől talpig végigmérte, majd rám nézett, de kicsit sem igazodtam el a pillantásán.

– Hogy a csudába szedsz össze ennyi jóképű, izmos pasit, amikor a nők nagy részének még egy se jut?

– Mázlista vagyok, gondolom – mondtam, mert az igazság túl bonyolult lett volna idegenek előtt, pláne olyan idegenek előtt, akik soha egyetlen titkomat se voltak képesek megőrizni gyerekkoromban. Hiába, hogy már nem vagyunk gyerekek, tanultam az akkori hibáimból, és többé nem bízom bennük.

Nicky megfogta a kezemet, és úgy fordított maga felé, mintha táncra perdítene. Magamhoz öleltem, kezem becsusszant a dzsekije alá, az édes testmelegébe. Ügyeltem, hogy ne húzzam fel a dzseki alját, nehogy elővillanjon a pisztolya, az soha nem veszi ki jól magát egy reptéren. Ráadásul már a pisztoly nélkül is épp elég félelmetes látvány. Egyébként ha a dereka nem lett volna sokkal karcsúbb, mint feljebb a háta, át sem értem volna. Arcomat a mellére simítottam, belesüppedtem masszívan édes jelenlétébe. Valamivel erőteljesebben szorított magához – tudott ő ennél sokkal szorosabban is ölelni, de az nem közönség elé szánt téma.

– Majd később – duruzsolta a hajamba, és gyöngéden belecsókolt. Durván szerettük mindketten egymással a szexet, annyira durván, hogy az néhány közös szeretőnknek már ijesztő és sok is volt, de ez is hozzánk tartozott, a részünk volt. Nekünk így volt jó. Ha nem találunk ebben is egymásra, akkor nem lettünk volna szerelmesek, csak játszótársak. De mi egymásba olvadtunk, mélyen beszívtuk egymást, egyesült a testünk, erőt, szerelmet és reményt adtunk egymásnak.

Kicsit elhúzódtam, hogy fel tudjak nézni az arcába, és ő engedte, hogy kényelmesen megtehessem. Az arcán ott fénylett a szerelem, a mosolya túlságosan is őszinte és nyílt volt ennyi emberhez, de éreztem, hogy az enyém ugyanolyan. A szerelem csodás, de kicsit más, mint szerelmesnek lenni. Ugyanaz a különbség a kettő között, mint aközött, hogy az ember megáll a meredély szélén, és lenéz a mélybe, hogy csodálja a kilátást, vagy elrugaszkodik, és beleveti magát, mert tudja, hogy valaki elkapja. Szerelmesnek lenni bizalmi kérdés.

– Ha így vagy azzal, akihez nem mész feleségül, nagyon kíváncsi vagyok erre a Jean-Claude-ra – jegyezte meg Andria. Azt hiszem, viccelődni próbált, de az arckifejezése sehogy sem illett a könnyed tónushoz; komoly volt minden vonása, a szeméből túlcsordult a boldogtalanság, a bánat. Egyből leesett neki, hogy túl sokat mutatott meg az érzelmeiből, mert gyorsan félrefordult. – A dögös testőreid összeszedték minden poggyászunkat.

– Akkor irány a kijárat – foglaltam össze a teendőket.

Ahogy visszafordult, ismét ott pompázott a műmosoly az arcán, de a szeméből nem kopott még ki a szomorúság. Vajon mi történt az életével, hogy ennyire összetört?

– Megyek, segítek a nagyinak. Jobb lesz, ha velem meg Joshsal kerül egy autóba. Neked épp elég lesz apával egy légtérben, nem kell hogy ketten együtt szálljanak rád.

– Kösz, Andria.

A mosolya valamicskét felderült, így már nem tűnt annyira mélyen szomorúnak.

– Szívesen, Anita.

És ment, hogy megverekedjen Blake nagyival.

– Tudom, hogy elképzelésed sincs, mi volt ez az egész, de azért feltenném a kérdést – jegyezte meg Nicky.

– Gőzöm sincs – bontakoztam ki az öleléséből. A pillanat törtrésze alatt lépett vissza testőr üzemmódba, mintha egy kapcsolót kattintott volna át magában, és romantikusból fenyegető jelenlétbe váltott. Ethan intézte a csomagokat. Arra fel voltam készülve, hogy Judith és Andria túl sok csomaggal érkezik, de nem ők voltak az egyetlenek. Kihívásnak ígérkezett, hogy mind beférjünk a három SUV-ba.

4

Nicky épp csak kitolatott a helyünkről, és ráfordult a parkolóból kivezető, enyhén emelkedő alagút rámpájára, amikor az apám megszólalt.

– Tudom, hogy felzaklat, hogy a nagyanyád is velünk jött, Anita.

Amennyire a biztonsági öv engedte, hátrafordultam hozzá, és igyekeztem nem leüvölteni az apám fejét, miközben azért vigyázok a személyes határaimra, és nem seprem a háttérbe a saját érzelmi traumáimat. Jó, ez eléggé terapeutaszöveg, miközben csak annyi a lényeg, hogy próbáltam nem darabokra esni, miközben megint elárult az apám, akinek elvileg az én érdekeimet kellene a szeme előtt tartania, de valahogy már megint nem sikerült neki, ahogy egyébként soha korábban sem.

Judith kivételesen az én oldalamra állt.

– Hogy voltál képes nem megbeszélni ezt Anitával jó előre, Frederick? Fel kellett volna hívnod, hogy részéről rendben van-e, hogy az anyád is velünk jön.

– Anyám soha nem fogadott volna el egy nemleges választ. Tudod, milyen.

Kerülte mindkettőnk tekintetét, az ülésem háttámlájára meredt. Most döbbentem rá, hogy apám sokkal passzívabb személyiség annál, mint amilyennek én eddig hittem. Ha nem egyenesen gyáva féreg.

– Legalább annyit mondhattál volna a telefonba, hogy veletek jön, és kész – mondtam.

Egy pillanatra rám villant a szeme, de kapta is vissza az üléstámlára.

– Tudtam, hogy úgyis nemet mondanál.

– Naná, hogy rohadtul nemet mondtam volna! – üvöltöttem, majd elhallgattam, vettem pár mély levegőt, hogy lehiggadjak, és a hangom felett is visszanyerjem az uralmamat. – Gyerekkoromban borzalmasan bánt velem. Hogy hozhattad egyáltalán a közelembe?

– Ő az anyám – felelte, mintha ez mindenre elégséges magyarázat lenne.

– Ez még egyáltalán nem magyarázat, Frederick.

– Hát egyáltalán nem az – csatlakoztam Judithhoz.

Apám megint rám villantotta a tekintetét, majd Judithra, aztán visszatért a semmibe bámuláshoz. Üvölteni tudtam volna. Ha nem a kocsiban nyomja nekem ezt a passzív-agresszív ocsmányságot, beleállok a képébe, kényszerítem, hogy nézzen végre bele a szemembe. Olyan rohadtul dühös voltam rá. Ez volt a bennem fortyogó állandó harag, az a lávafolyam, amely régebben kérve-kéretlenül felbugyborékolt belőlem, és beborított mindent, mert gyerekként nem önthettem az apámra, rá nem haragudhattam, mert akkor hogy is lettem volna jó ember, jó gyerek, jó kislány, jó sok baromság! De kivételesen nem ússza meg, mert ő kavarta a bajt, ő a hibás. És most még Judithot sem okolhattam, pedig egész gyerekkoromban mindent rajta vertem le magamban, mindenért őt hibáztattam. És most, hogy így végiggondoltam, talán olyanokért is rajta vertem el a port magamban, amikért az apámra kellett volna haragudnom, de ha egyszer a saját apámat nem utálhattam, helyette is utáltam Judithot. De ezen nem agyalhattam most, mert egyszerre éppen elég egy érzelmi válság.

Nicky süketnek tettette magát, ahogy az egy jó testőrhöz illik, pedig mennyivel több volt ő nekem. És apám vagy felfogta ezt szavak nélkül is, vagy belátta, hogy ma este talán már nem adódik alkalom, hogy Blake nagyi nélkül beszéljünk egymással.

– Ő az anyám, Anita…

– Én meg a lányod vagyok. És?

– Nincs jól a nagyanyád, Anita – nézett most végre rám.

– Ha arra gondolsz, hogy tébolyodott, hát megnyugtatlak, mindig is az volt.

Elborult a kék szeme, vagyis végre kezdte ő is felhúzni magát. Szuper, és tényleg, komolyan mondom, hogy ezt éreztem. Mert annyira szerettem volna úgy rendesen összeveszni vele.

– Nem őrült, Anita.

– Hát… – kezdte Judith, de el is hallgatott rögtön, mert apám egy súlyos pillantást dobott felé, amiből ő is egyből levette, hogy dühös. Kiszállt a beszélgetésből, félrefordult, és kibámult az ablakon, hogy amennyire lehet, kimaradjon a témából, még ha benne ül is fizikailag a kellős közepében. Üdv a családi élet melegében.

– Nincs jól – fordult vissza felém az apám –, és korábban se volt jól, csak régebben nyugodtabban viselte.

– Nyugodtabban? Nyugodtabban?! Ez komoly? Ezt úgy érted, hogy miután én leléptem, elveszítette a kedvenc céltábláját, és áldozat nélkül az egész családra kezdett találomra lövöldözni? Vagy esetleg talált magának egy másik szerencsétlent?

– Nem egészen értem ezt a „kedvenc céltábláját” kifejezést – jegyezte meg apám higgadtabban, mint ahogy a szeme villant.

– Az esetleg ismerősebb, hogy „rendszeres bántalmazó”?

– Miről beszélsz, Anita?

– Olyanokat mondott nekem, hogy buta vagyok, ronda, ügyetlen, és te mégis éveken át hagytad, hogy vigyázzon rám. A kezében hagytál. És miután anyu meghalt, sokkal rosszabb lett. Az idő nagy részét egy olyan emberrel töltöttem, aki azzal traktált, hogy mennyire semmirekellő vagyok, hitvány meg hasonlók.

Ahogy most rám nézett, az a régi fájdalom ült a tekintetében, ami anyám elvesztése után mindig, és ami miatt én mindig leálltam a kellemetlen témákkal vele. Mert boldognak akartam látni az apámat, nem szomorúnak, de ennek vége, csessze meg. Már nem vagyok gyerek, ahogy ő sem, és végre felnőttként megbeszéljük a dolgainkat.

– Nincsenek rá szavak, hogy mennyire sajnálom, amit elkövetett ellened gyerekkorodban, Anita. És azt még jobban bánom, hogy amikor elmondtad, hogy miket művelt veled, nem hittem neked.

– Az, hogy bánod meg sajnálod, még nem old meg semmit, apa.

– Szégyellem magam, amiért nem hittem neked, azért meg még inkább, hogy mindenek dacára folyton nála hagytalak, ha épp el kellett mennem.

Rámeredtem, elszégyelltem magam. Szégyellem magamat azért, mert ő szégyelli magát? Ez meg mi? Fel nem foghattam. Mintha egy ürességbe csapódtam volna bele, egy nagy fekete hallgatásba, ami beúszott közénk, mert képtelen voltam megérteni, elhelyezni, reagálni rá.

– Nem tudom, mit mondhatnék erre – mondtam végül.

– Én tudnám – jegyezte meg Nicky halkan.

Nem biztos, hogy apám meg Judith hallotta, amit mond, de én visszafordultam ültömben, és ránéztem oldalról.

– Te mit mondanál?

– Hogy ha valaki azt állítja, hogy sajnálja, amit tett, de utána megteszi ugyanazt még egyszer és még egyszer, akkor az igazából nem is sajnálja annyira.

– Neki ehhez semmi köze – szólalt meg apám.

– Cseszd meg, apa.

– Vigyázz a szádra, Anita – szólt közbe Judith.

Ezen már csak nevetni tudtam, epésen és sötéten.

– Ez komoly? Azon megütközöl, hogy azt mondom, hogy cseszd meg, azon bezzeg nem, hogy mindenféle előzetes figyelmeztetés nélkül idehozza a nyakamra azt az embert, aki éveken át bántalmazott?

– Ő a nagymamád.

– Aki bántalmazta Anitát – szögezte le Nicky.

– Maga maradjon ki ebből, fiatalember! – szólt rá apám.

– Én hallani akarom, amit Nicky gondol – mondtam erre.

– Ő nem a vőlegényed, vagyis nincs beleszólása egy családi vitába – közölte apám végtelen magabiztossággal. Én pedig boldogan tájékoztattam, hogy mekkorát téved.

– Mondtam, hogy Nicky velem, velünk él, rémlik?

– Mondtad, de attól még nem lesz családtag.

– Nekem ő a családom, apa.

– Nem ő lesz a férjed, nem a vőlegényed. Hogy lenne már a családod?

– Poli vagyok, apa, ez az Egyesült Államokban annyit tesz, hogy nem mehetek hozzá mindenkihez, akibe szerelmes vagyok. Mert rohadtul csak egyet választhatok, mintha valami romantikus nagyregény lenne az élet, mintha kurvára csak egy lelki társa lehetne az embernek.

– Vigyázz a szádra! – mantrázta Judith.

– A kibaszott kurva picsába, mi a fasz baj van a számmal, Judith? – néztem rá.

– Ilyen beszédnek nincs helye ebben a beszélgetésben, Anita – mondta apám.

– Már hogyne lenne. Halljátok egyáltalán, miket hordtok össze? Komolyan azt gondoljátok, hogy amíg udvariasan bájolgunk egymással, addig minden a legnagyobb rendben? Amíg nem kezdünk káromkodni, amíg szépen kéremezünk meg köszönömözünk, és nem csinálunk semmi csúnyaságot, addig minden kerek?

Összenéztek, végül Judith megfogta apám kezét.

– Ebben lehet valami, Frederick.

– Attól még nem kellene csúnyán beszélnie.

– A fenébe ne kéne!

– Anita – mondta azzal a hangsúllyal, amivel kamaszkoromban is mindig rendre utasított.

– A faszba, apa.

A szeme dühödten villant rám.

Én meg rámosolyogtam, olyan röhejes volt ez az egész hogy-beszéljünk és hogy-ne-beszéljünk téma, hogy már haragudni se bírtam rá, hiszen annyi más volt, annyi komolyabb dolog, ami miatt megtehettem.

– Apád nehezen érti ezt az egész polihelyzetet. Én rákerestem a neten, de az a benyomásom, hogy páronként változik, hogy ki mit tekint ennek, és kicsit elbizonytalanodtam én magam is.

– A poli csak a megcsalás szebben mondva – szögezte le az apám.

– Nem, éppen hogy a megcsalás ellentéte – javítottam ki.

– Ezt meg hogy értsem, Anita?

– Úgy, hogy ha netán kedvem támadna valaki újjal lefeküdni, akkor azt először meg kellene beszélnem a csoporttal, és amíg mindenki el nem fogadja azt a személyt, addig nem kerülhet be a csoportba.

– Hacsak nem olyasvalakiről van szó, aki a csoport egyik tagjának egy már meglévő kapcsolata, mert akkor kicsit komplikáltabb az ügy – tette hozzá Nicky.

– Igen – bólintottam. – Vannak olyanok is a csoportban, akiknek a csoporton kívül is van saját, egyszemélyes kapcsolata valakivel, amit megtarthat, még ha a csoport tagjainak többsége nem is kedveli az illetőt. Persze csakis addig, amíg ez nincs negatív hatással a csoport tagjaira nézve.

– Nálatok is van… ilyen a policsoportotokban? – érdeklődött Judith.

– Van – bólintottam –, de ha az ember vámpírokkal jár, akkor egészen ősrégi kapcsolatokkal is számolnia kell, amelyekre nem lehet egyszerűen rálegyinteni.

Apám arca kővé vált, újra felpaprikázódott. Az emlékeimben sokkal higgadtabb személyiségként őriztem, mint akit csak ritkán lehet kihozni a sodrából, de talán csak fiatalon nem láttam annyira tisztán a valódi természetét. Létezhet egyáltalán, hogy az ember gyerekként nem pusztán szülőnek, de teljes embernek látja a szüleit? Ez nem épp ugyanaz pepitában, mint hogy ők meg örökké csak a gyereket látják bennünk?

– Képes vagy egyáltalán nyitottan viszonyulni Jean-Claude-hoz?

Erre meghökkent, mint akit meglep, hogy leolvastam az arcáról a gondolatait.

– Nem értem, mit rontottunk el, Anita, hogy egyáltalán eszedbe jutott szóba állni egy ilyennel. Mi jó katolikusnak neveltünk, márpedig tudhatod, hogy mit mond a pápa a vámpírokról.

– Vagy öngyilkosoknak tekinti őket az egyház, vagy démonoktól és egyéb gonosz szellemektől megszállt és életre keltett hulláknak. Akárhogy is, a vámpírok szerintetek kárhozatra ítélt lények – mondtam fel a leckét.

– Ha ilyen jól tudod, hogy jutottál idáig? Hogy járhatsz egy ilyennel, hogy akarhatsz feleségül menni hozzá?

– Jean-Claude felesége akarok lenni, annak nincs igazán jelentősége, hogy ő vámpír.

– Hogy mondhatod, hogy nincs jelentősége? Amikor ez a legfontosabb vele kapcsolatban.

– Még a boldogságomnál is fontosabb? – kérdeztem.

– Nem, ne kezdd ezt, ne forgasd ki, és ne tégy úgy, mintha itt most boldogságról meg boldogtalanságról lenne szó. Amikor a halhatatlan lelked üdve a tét. Ha hozzámész ehhez a lényhez, akkor egy örökkévalóságra a pokolra kerülsz. Hát nem érted, Anita? Fontos a szerelem, de ennyire azért nem.

– Akkor meg minek jöttél ide, apa? Ha ez a végső szavad a házasságom tekintetében, akkor miért nem maradtál otthon, Indianában?

Előrehajolt, míg már az öv nem engedte tovább.

– Nem a házasságod tekintetében a végső szavam, Anita, hanem a választottad tekintetében. Hogy egy ilyen lényhez készülsz hozzámenni.

– Ha még egyszer lénynek nevezed Jean-Claude-ot, én… nem tudom, mit teszek, de tutira nem lesz benne köszönet.

Kamaszkoromban valami egészen lehetetlen fenyegetéssel toldottam volna meg ezt a mondatot, de azoknak az időknek vége, már igyekszem nem fenyegetőzni olyasmivel, amit nem tennék meg, és pillanatnyilag nem láttam magamat, ahogy kárt teszek apámban.

– Mutattam neked azt a cikket, Frederick, amit Anita küldött arról, hogy azoknak, akik vámpírrá válnak, egy pillanatra sem áll le az agyuk, vagyis gyakorlatilag nem halnak meg. Csak a modern technológiai vívmányok nélkül korábban nem lehetett érzékelni az agytevékenységüket – magyarázta neki Judith, és közben próbálta megint a kezére tenni a kezét, de apám most elrántotta a magáét. Judith egy úgy sajnálom pillantással nézett rám.

Hálásan biccentettem, és igyekeztem leküzdeni a haragomat, hogy épp az utált mostohaanyám áll ki mellettem az apámmal szemben. Kicsit olyan volt, mintha Judith normálisabb lenne, mint amilyennek az emlékeimben élt, az apám meg épp ellenkezőleg. Elszorult a szívem. A fenébe is, csak nem fogok ezen sírni!

Apám megrázta a fejét.

– A pápa már nyilatkozott az új orvosi eredményeket illetően, és az egyház álláspontja változatlan maradt: a vámpírok kárhozatra ítéltettek, ahogy bárki, aki összeadja magát velük. Szó szerint is.

– Várjunk csak! Komolyan mondod, hogy a pápa kifejezetten belefoglalta ezt az utolsót is az állásfoglalásába? Hogy az is elkárhozik, aki összeházasodik egy vámpírral?

Apám bólintott.

Judith szeme elkerekedett, és olyan idegesen bólintgatott, mint akinek kicsit sincs ínyére, hogy ezt kell tennie.

– Minthogy én episzkopális volnék, igazából a számomra ennek semmi jelentősége.

– De csak amiatt váltottál egyházat, amit a halottkeltés kérdésében vallunk.

– Én holtakat szólítok elő a sírból, vagyis szépen kiátkozott az egyház. Elhiheted, apu, hogy nem felejtettem el, miért is lettem episzkopális. Így legalább megmarad nekem a megváltás, csak épp a bűntudatot lefelezhettem, nekem ez így megéri.

– De már van rendes állásod, szövetségi rendőrbíró vagy. Miért nem felejted már el végleg a halottkeltést? – nézett rám apám esdeklőn.

– Az nem egy mellékállás, apa, hanem pszichés adottság.

– Ezt átbeszéltük, Frederick, amikor Anitának tizennégy éves korában a nyomába szegődtek az elhullott állatok. Ha nem használja az adottságát, akkor az… más utakon tör fel belőle.

– De ez nem adottság, hanem átok, és az egyház szemében istenkáromlás.

– Azért küldtél el Flores nagyihoz, hogy megtanuljam irányítani a halottkeltő képességemet. Amúgy kösz, hogy nem a papok által ajánlott ördögűzést választottad.

– Azt nem tehettem veled, hiszen nem költözött beléd a gonosz, nem szállta meg a testedet semmiféle démon. Egyszerűen csak átörökölted a családi átkot, ami anyádat megkímélte, mert benne nem lakott, ahogy egyik nővérében sem. Azt gondoltuk, az anyjával vége lett, kikopott a családból. Azt gondoltuk, téged már nem fenyeget.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy ha felmerült volna a gyanú, hogy esetleg én is megörökölhetem a családi mágiát, akkor… akkor anyával nem vállaltatok volna gyereket?

– Soha nem mondtam volna le rólad, de akkor is minden ízemben sajnálom, hogy bekerült a véredbe az átok. Anyád annyira… Nem akartuk ezt tenni veled.

– Volt az a nyár, amit Flores nagyiéknál töltöttem. És abban a családban senki sem félt a nagyitól, mindenki nagyra tartotta őt, egyáltalán nem úgy bántak vele, mintha el lenne átkozva.

– De nem hallottad a történeteket anyád gyerekkoráról.

– Nyolc voltam, amikor meghalt, szóval lehet, hogy még nem tartott elég nagynak, hogy zombikról meséljen nekem.

– Nem akartuk ezt tenni veled, Anita, hidd el!

Rámeredtem, próbáltam kitalálni, mégis hogy érti ezt.

– Mit? Azzá tenni, ami vagyok? Ha nem lennék képes holtakat előszólítani, akkor nem lehetnék szövetségi rendőrbíró sem. Nem dolgozhatnék a természetfeletti csoportnál. Akkor soha nem ismertem volna meg Jean-Claude-ot, se Micaht vagy Nathanielt. Vagy bárkit, aki most fontos nekem.

– A listán Jean-Claude az egyetlen vámpír, ugye?

– Ja, ő az egyetlen vámpír a listámon, apa. – Bár az igazsághoz hozzátartozott, hogy más vámpírokkal is jártam azért. Mondjuk ő nyilván így értette a kérdést, de mindig mindent csak akkor vakarjunk, amikor már nagyon viszket.

– Nicky, maga is vérleopárd, mint Micah és Nathaniel? – kérdezte most Judith. Azért ez nem semmi, tényleg nagyon próbálkozott.

– Nem, nem vérleopárd vagyok.

Nagy hallgatás következett, várták, hogy akkor mégis mi, de én tudtam, hogy Nicky úgysem árulja el.

– Az alakváltókat arra tanítják, hogy a közösségen kívülről érkezettekkel ne osszák meg, milyen vérállatok – adtam meg én a magyarázatot –, mert gyakran megesik, hogy emberek hamisan bevádolják őket, hogy az életükre törtek, csak hogy a rendőrök végezzenek velük.

– Hát ez rémes – hüledezett Judith.

– Szóval azért nem avat be bennünket abba, hogy miféle vérállat, nehogy felhasználjuk ellene az információt? – nézett nagyot az apám.

– Igen, arra biztatjuk általában az alakváltókat, mármint mi, a rendőrségnél, hogy idegenek előtt ne adják ki magukat, nehogy visszaéljen valaki az információval.

– De mi a családod vagyunk, Anita, soha nem tennénk ilyet.

– Bocs, Mr. Blake, de az alapján, ahogy a vámpírokról nyilatkozik, nem ébredt nagy bizalom bennem – szólalt meg ekkor Nicky. Nem voltak érzelmek a hangjában, nem pillantott hátra apámra, végig az utat figyelte.

– Állatorvos vagyok. Egyrészt tisztában vagyok vele, hogy ez egy betegség, és bárki elkaphatja. Másrészt lenyűgözőnek találom a leírásokat, melyeket az ön… közösségének némely tagja az állati énjének képességeiről, megváltozott gondolkodásáról ír. Ez kicsit esélyt ad nekem, hogy jobban belelássak a saját betegeim gondolkodásába.

– A te betegeid állatok, apa, Nicky viszont nem állat.

– Nem úgy értettem…

– Nincs gond. Ez amolyan dr. Doolittle-jellegű megközelítés. Maga is szeretne beszélni az állatokkal.

– Kösz, hogy ilyen megértő – biccentett apám, majd visszafordult hozzám. – Ráadásul vámpírhóhér vagy. Hogy jutottál odáig, hogy most meg hozzá akarsz menni az egyikhez?

– Tisztában vagyok a helyzet fonákságával, apa, hidd el.

– Egyszer régebben azt mondtad nekem, hogy nem zavar, hogy megölöd őket, hiszen nem emberek.

Sóhajtva megmozgattam a vállamat, mert már rohadtul görnyedten ültem, pedig még egy órát se töltöttem el a családommal. Édes istenem.

– Emlékszem, miket gondoltam akkoriban, amikor az állam első, törvény által is elismert vámpírhóhérja lettem.

– Mikor változott ekkorát a hozzáállásod?

– Jaj, nem is tudom, apa. Talán amikor egy hullaházban szent tárgyakkal és láncokkal lekötözött, éber vámpír szívébe kellett beledöfnöm a karót?

– De az a vámpír megérdemelte. Embereket ölt meg, ezért kimondták rá az ítéletet.

– Lehet. De őszintén szólva már annyi vámpírt megöltem, hogy csak az arcukra emlékszem, a bűneikre nem. Mindre emlékszem, aki könyörög, hogy ne öljem meg. Aki üvölt, miközben én egy kalapáccsal verem be az élesre faragott karót a bordái közé. Nem kifejezetten gyors halál, és hát még csak véletlenül se fájdalommentes.

– Rettenetesen hangzik – mormolta Judith.

– Az is. Amikor a törvény lehetőséget ad rá, inkább magas ezüsttartalmú golyót és pengét használok. Igyekszem hóhér maradni, és nem hentesmunkát végezni – mondtam, és hallottam a hangomon, hogy nagyon nem csak a gyerekkori traumák ülik meg a lelkemet.

– Sajnálom, hogy ilyen kemény feladatokat kell elvégezned, Anita, de tudd, hogy a pápa szent küldetésként méltatja a vámpírölést.

– Ja, ha elég szörnyeteggel végzel, szabadjegyed van ki a pokolból – fordultam hátra megint, hogy lássam az arcát. – Azt tudod, ugye, hogy ez szította fel az utóbbi idők gyűlölet-bűncselekményeit? Ezért rángatják ki az emberek fényes nappal a magatehetetlen vámpírokat a napfényre, hiszen nekik nem eshet közben bajuk.

– Ezek nem emberek, Anita.

– Az utóbbi idők gyilkossági hullámaiban meggyilkolt vámpírok közül egy se követett el semmit, apa. Egytől egyig ártatlan állampolgárok voltak.