VILÁGOK HARCA

HERBERT GEORGE WELLS

2015

Szerkesztő: Zillmann Szabolcs

Borító: Jakab Noémi

www.ZILLMANN.ro

Tartalom

I. RÉSZ A marslakók megérkezése

I. A harc küszöbén

II. A hullócsillag

III. A horselli réten

IV. A henger megnyílik

V. A hősugár

VI. A hősugár a chobhami országúton

VII. Hogyan értem haza?

VIII. Péntek éjjel

IX. Kezdődik a harc

X. A viharban

XI. Az ablakban

XII. Mit láttam Weybridge és Shepperton pusztulásából?

XIII. Hogyan találkoztam a tiszteletessel?

XIV. Londonban

XV. Mi történt Surreyben?

XVI. A londoni kivándorlás

XVII. „A Villám”

II. RÉSZ A Föld a marslakók uralma alatt

I. A romok alatt

II. Mit láttunk a romba dőlt házból?

III. A fogság napjai

IV. A tiszteletes halála

V. A csend

VI. Két hét műve

VII. A putneyi-dombi férfi

VIII. A halott London

IX. Romok

X. Befejezés

Marslakók a Földön

A rádiójáték

Egyéb közlemények

I. RÉSZ
A marslakók megérkezése

I.
A harc küszöbén

A XIX. század utolsó éveiben nem hitte volna senki sem, hogy a földi életet oly értelmes lények kísérték beható, éles figyelemmel, akik bár halandók, mint az ember, ennél hatalmasabbak; hogy az embereket, mialatt saját ügyeikkel voltak elfoglalva, körülbelül oly gondosan vizsgálták és tanulmányozták, mint a vízcseppben nyüzsgő, szaporodó, múlékony teremtményeket szokás mikroszkópon keresztül.

Az emberek, apró-cseprő ügyeiket végezve, határtalan elégedettséggel jártak-keltek a föld hátán, s boldogokká tette őket az a tudat, hogy föltétlenül uralkodnak az anyagon. Lehet, hogy az ázalagok is így érzik magukat a mikroszkóp alatt. Nem volt ember, aki úgy gondolt volna e térben lebegő régebbi világokra, mint az emberi nemet fenyegető veszedelem forrásaira, s aki gondolt rájuk, azon a gondolaton, hogy élet van rajtuk, csak keresztülsiklott, mint olyasmi, ami lehetetlen vagy valószínűtlen.

Érdekes dolog e kor szellemi világából egyet-mást feleleveníteni. A földi emberek legföljebb azt képzelték, hogy a Marson lehetnek emberek, akik azonban alsóbbrendű lények, mint ők, s bizonyára örömmel üdvözölnének holmi hittérítő vállalkozást. Pedig a tér örvényein keresztül oly lények irigy szeme tekintett Földünk felé, akiknek szelleme úgy aránylik a mi szellemünkhöz, mint a mienk a veszendő barmokéhoz, s akiknek hatalmas, hideg, önző értelme lassan, de biztosan kovácsolta a terveket ellenünk. A XX. században nemsokára bekövetkezett a nagy kiábrándulás.

Aligha szükséges az olvasót arra emlékeztetnem, hogy a Mars bolygó 140 000 000 mérföldnyi[1]* középtávolsággal forog a Nap körül, és hogy csupán feleannyi fényt és meleget kap a Naptól, mint a Föld. A Mars, ha a ködelméletben van valami igaz, szükségszerűleg öregebb a mi világunknál, s Földünk folyékony állapota még javában tartott, amikor a Mars felszínén már jó régen meg kellett kezdődnie az élet körforgásának. Az a tény, hogy a Mars alig egyheted része a Föld térfogatának, mindenesetre gyorsította lehűlését arra a hőmérsékletre, amelyben az élet megkezdődhetett. Van vize és levegője, s van rajta minden, ami az állati lét fenntartásához szükséges.

De az ember oly hiú és hiúságában annyira vak, hogy a XIX. század legvégéig nem akadt író, aki kifejezte volna azt a gondolatot, hogy ott a Marson a földi élet színvonalán esetleg messze túlemelkedő értelmes élet fejlődhetett. Általában véve nem látták be azt sem, hogy a Mars, minthogy Földünknél öregebb, alig egynegyed résznyi felületű, mint a Föld s a Naptól is messzebb van: szükségszerűen nemcsak az élet kezdetétől van távolabb, hanem az élet végéhez is közelebb jár.

A százados kihűlés, amely valamikor bolygónkat is meg fogja dermeszteni, szomszédunkon már valóban nagy arányokat öltött. Fizikai felépítése ugyan nagyjából még mindig titok; de azt már tudjuk, hogy hőmérséklete déltájban még egyenlítői vidékén is csak a mi leghidegebb telünk hőmérsékletét közelíti meg. Levegője sokkal ritkább, mint a mienk; tengerei annyira kiapadtak, hogy felszínének csak egyharmadát borítják el, s amint évszakai lassan váltakoznak, sarkvidékein rengeteg hótömeg gyűlik össze s olvad meg, amely időközönként elárasztja mérsékelt égöveit. A kimerülésnek az a foka, amely tőlünk még hihetetlen messzeségben van, a marslakók számára aktuális probléma. Az örökösen szorongató kényszerűség elméjüket megvilágosította, hatalmukat megnövelte és szívüket keményre edzette. S amint a téren keresztülnéznek, eszközeikkel s értelmi képességükkel, amilyenekről mi nem is álmodtunk, ott látják közvetlen közelükben, csupán 40 000 000 mérföldnyire a Nap felé a remény hajnalcsillagát, a mi melegebb bolygónkat, zöldellő növényzettel, szürkéllő víztömegekkel, amelynek felhős sztratoszférája termékenységről tanúskodik, s amelynek kergetődző felhőfoszlányain benépesített tájak széles csíkjai s hajójárta tengerek csillámlanak keresztül.

És mi, emberi teremtmények, akik ezt a Földet lakjuk, számukra legalábbis oly idegenek s annyira alsóbbrendű lények vagyunk, mint számukra a majmok és a lemurok. Az emberi értelem belenyugszik már abba, hogy az élet szakadatlan küzdelem a létért; de miért legyen más a marsbeli elmék hitvallása? Az ő világuk már nagyon is kihűlőfélben van, ezen a világon pedig még élet nyüzsög; csakhogy az ő szemükben ez a nyüzsgő élet alsóbbrendű állati lét. Hadjáratot indítani a Nap felé, valóban ez az egyetlen módja a menekülésnek az elől a pusztulás elől, amely nemzedékről nemzedékre egyre közelebbről fenyegeti őket.

De hogy nagyon is kemény ítéletet ne mondjunk róluk, jusson eszünkbe, mily szörnyű kegyetlenséggel pusztította saját nemünk nemcsak az állatokat, mint a most már ki is pusztult bölényt és a dodómadarat, hanem még saját alsóbbrendű fajtáit is. Tasmánia lakóit, minden emberi hasonlatosságuk mellett, teljesen elsöpörte a föld színéről az az irtóháború, melyet az európai bevándorlók ötven évig folytattak ellenük. Nem vagyunk mi sem az irgalmasság apostolai, és nincs jogunk panaszkodni a marsbeliekre, ha éppen úgy háborúskodnak, mint mi.

A marsbeliek, akiknek matematikai tudása nyilvánvalóan sokkal tökéletesebb a miénknél, úgy látszik, csodálatos finomsággal kiszámították támadó útjukat, és csaknem tökéletes egyöntetűséggel végezték előkészületeiket. Ha eszközeink tökéletesebbek, a fenyegető bajt láthattuk volna már jóval a XIX. század vége előtt. A vörös bolygót mellesleg - különös dolog, hogy a Mars számtalan századon keresztül a háború csillaga volt - olyan emberek figyelték meg, mint Schiaparelli; de azokat a változó tüneményeket, melyekről kitűnő térképeket készítettek, nem tudták megmagyarázni. Bizonyos, hogy a marsbeliek az egész idő alatt készülődtek.

Az 1894. évi oppozíció tartama alatt először a licki obszervatóriumban, majd Nizzában Perrotin és később más megfigyelők a korong megvilágított részén nagy fényt vettek észre. Az angol olvasóközönséget erről először a Nature augusztus másodiki száma értesítette. Én azt hiszem, ennek a tüneménynek az a magyarázata, hogy hatalmas üreget vájva bolygójukba, akkor öntötték azt az óriási ágyút, amelyből felénk lövöldöztek. A következő két oppozíció alkalmával sajátságos és mindeddig szintén megfejtetlen jelek voltak láthatók az említett kitörés közelében.

A fergeteg most hat éve szakadt ránk. Mikor a Mars az oppozíció felé közeledett, Lavelle Jáva szigetéről azzal a csodálatos hírrel remegtette meg a csillagászati érintkezést közvetítő távírósodronyokat, hogy a bolygón rettenetes, izzó fényű gázkitörést észlelt. Tizenkettedikén történt éjféltájban, s a nyomban elvégzett színképelemzés főleg hidrogént tartalmazó égő gáztömeget mutatott, amely rendkívüli sebességgel Földünk felé mozog. Ez a tűzfolyam negyed egy körül éjfél után láthatatlanná vált. Az egész a Marsról hirtelen kilökött hatalmas láng lobbanásához hasonlított, „mintha valami ágyúból égő gáz lökődött volna ki”.

Ez a mondás fölöttébb találónak bizonyult. De az újságok, kivéve a Daily Telegraph egy rövid közleményét, a rákövetkező napokon semmit sem írtak e jelenségről, úgyhogy a világ nyugodtan forgott tovább, tudomást sem véve arról a veszedelemről, melynél nagyobb sohasem fenyegette az emberi nemet. Én sem hallottam volna egyáltalán semmit az egész kitörésről, ha nem találkozom Ottershawban Ogilvyval, a híres csillagásszal. A hír mérhetetlenül felizgatta és heves izgatottságában felszólított, vegyek részt vele éjjel a vörös bolygó megfigyelésében.

Bár azóta sok minden történt, világosan emlékszem erre a virrasztásra: a fekete, néma obszervatóriumra, az elsötétített lámpásra, amely a sarokból gyönge fényt árasztott a padlóra, a teleszkóp óraművének állhatatos ketyegésére, a tető kis hasadékára - s túl rajta arra a hosszúkás mélységre, amely mintha csillagporral lett volna behintve. Ogilvy ide-oda járt. Hallottam, de nem láttam őt. A teleszkópba nézve mély kékségű kört láttam, melyben ott úszott a kis, kerek bolygó. Oly parányinak látszott, oly ragyogónak, gyöngédnek és nyugodtnak. Halvány sávok keresztezték, és kissé laposabb volt a teljes körnél. De oly parányi volt, oly ezüstös, szelíd fényű: egy fényes kis gombostűfej! Mintha egy kissé rezgett volna; de ez tulajdonképpen a teleszkóp volt, amelyet meg-megrezdített az óramű működése, amint a bolygót szembefogta.

Figyelés közben úgy tűnt, mintha a kis csillag hol megnőne, hol elfogyna, hol közeledne, hol meg távolodna; de ezt csak fáradt szemem látta így. Negyvenmillió mérföldnyire volt tőlünk - több mint 40 000 000 mérföldnyi űr volt köztünk! Csak kevesen tudják az űrnek azt a mérhetetlenségét elképzelni, amelyben az anyagi világ porszemei mozognak.

Úgy emlékszem, hogy a bolygó közelében három kis fénypont volt, három végtelen távolságban lengő teleszkópcsillag, s a bolygó körül nem volt egyéb az űr feneketlen sötétségénél. Tudjátok milyen ez a sötétség egy-egy fagyos csillagos éjszakán? Teleszkópban sokkal mélységesebb. És szemben velem, parányiságában a messzeség miatt láthatatlanul, gyorsan és szünet nélkül törve felém e hihetetlen távolságon keresztül, minden percben ezer meg ezer mérfölddel közeledve, rohant az a valami, amit onnan küldtek, az a valami, aminek annyi küzdelmet, annyi csapást, annyi halált kellett hoznia a Földre. Álmodni sem tudtam volna róla, amint ott virrasztottam; és senki a földön nem is álmodott arról a lövegről, amely célját el nem téveszthette.

Ezen éjjelen újabb gázfolyam tört ki a távoli bolygóról. Láttam. Gyors vöröses lobbanás volt, körvonalaiban hosszúkás lövedékhez hasonló, amikor a kronométer éppen éjfélt ütött. Megmondtam Ogilvynek, és ő elfoglalta helyemet. Meleg éjszaka volt; megszomjaztam. Mialatt a sötétben esetlenül nyújtózkodva tapogatóztam a kis asztalka után, ahol a szódavíz állt, Ogilvy a felénk közeledő gázlobogás láttára felkiáltott.

Ezen az éjjelen a második láthatatlan löveg indult útnak a Marsról a föld felé. Csaknem másodpercnyi pontossággal számítva, huszonnégy órával az első után. Emlékszem, ott ültem az asztal mellett a sötétségben; szemeim előtt zöld és piros foltok úszkáltak. Tüzet szerettem volna, hogy rágyújthassak, nem is sejtve, mit jelent az a percnyi fény, amit láttam, és mi mindent hoz számomra nemsokára. Ogilvy egy óráig figyelt. Ekkor abbahagyta a megfigyelést. Felcsavartuk a lámpást s átmentünk a házába. A sötétségben Ottershaw és Chertsey száz meg száz lakója nyugodtan szendergett.

Ogilvy egész éjszaka a Mars állapotáról elmélkedett; gúnyolta azt a köznapi gondolatot, hogy a Marson élőlények laknak, s ezek küldenek hozzánk jeleket. Az ő véleménye az volt, hogy folytonos meteoreső hullott a bolygóra, vagy hogy valami szörnyű vulkáni kitörés történt. Kimutatta, mennyire valószínűtlen föltevés az, hogy a szerves fejlődés a két szomszédos bolygón ugyanabban az irányban haladt volna.

Így szólt:

- Millió eshetőség szól amellett, hogy a Marson semmi emberféle lény nincsen.

Száz meg száz megfigyelő látta a lángot az éjszaka s a következő éjjel, éjfél körül és a következő éjjel újra, s így tíz éjszakán keresztül; egy lángot minden éjjel. Miért szűntek meg a lövések a tizedik éjszaka után, azt a Földön senki sem próbálta megfejteni. Valószínű, hogy a tüzelés gázai a marsbelieknek kellemetlenségeket okoztak. A Földről nézve, hatalmas teleszkópon keresztül, kis, szürke, libegő foltoknak látszó sűrű füst- vagy porfellegek zavarták a bolygó légkörének tisztaságát, ismerős vonásait elhomályosítva.

A Marson észlelhető zavarok végre még a napilapok érdeklődését is fölkeltették, s mindenféle népszerű közlemények jelentek meg a Marson lévő tűzhányókról. Emlékszem, hogy a Punch, ez a félig komoly, félig vidám folyóirat, ügyesen felhasználta a dolgot a politikai rovatban is. A lövegek pedig, amelyeket a marsbeliek kilobbantottak, másodpercenként sok mérföldnyi suhanással hasítva át az üres tér örvényeit, senkitől sem rejtve, rohantak óráról órára közelebb és közelebb a Föld felé. Most szinte hihetetlenül csodás dolognak tűnik nekem, hogy az emberek, fejük fölött e közelgő gyors végzettel, miképp tudtak olyan nyugodtan szaladgálni apró ügyeik után. Emlékszem, mennyire ujjongott Markham, amikor képeslapja számára, amelyet akkoriban adott ki, meg tudta szerezni a Mars legújabb fényképét. Ma már alig tudják elképzelni az emberek, milyen mennyiségben fogytak akkortájt újságaink. Ami engem illet, én kerékpározni tanultam, s nagyon belemélyedtem egy vaskos munkámba, amely a civilizáció haladásának keretében az erkölcsi felfogás valószínű fejlődését fejtegette.

Egy éjszaka (az első löveg akkor már nemigen lehetett tőlünk 10 000 000 mérföldnél távolabb) sétálni mentem feleségemmel. Csillagos éjjel volt. A Zodiákus képeit magyarázgattam, s kikerestem neki a Marsot, egy ragyogó, a zenit felé törekvő fénypontot, amely felé oly sok teleszkóp szegeződött. Meleg éjszaka volt. Hazatérőben kiránduló társasággal találkoztunk, amely zeneszó mellett, énekelve haladt el mellettünk Chertseyből vagy Isleworthból. A házak felső ablakaiból kiszűrődő fény mutatta, hogy az emberek aludni készülődnek. A távoli vasútállomás tolató kocsijainak zaját, a csattogást és dörömbölést a távolság csaknem melódiává lágyította. Feleségem figyelmeztetett a vörös, zöld és sárga jelzőlámpák ragyogására, amelyek magasba nyúló kereten függtek. Csupa biztonság, csupa nyugalom volt mindenütt.

[1] * Mérföld az egész könyvben angol mérföldet jelent: 1609,34 métert.

II.
A hullócsillag

Végre bekövetkezett az éjszaka, mikor az első csillag lehullott. Reggel felé vált láthatóvá, amint Winchester fölött kelet felé suhant, lángvonalat írva le magasan a levegőben. Száz meg száz ember látta, és bizonyára mindenki közönséges hullócsillagnak tartotta. Albin leírása szerint néhány másodpercig izzó zöldes sávot hagyott maga után. Denning, aki a meteorkérdésben legnagyobb tekintélyünk, azt állította, hogy kilencven- vagy százmérföldnyi magasságban tűnt fel először, s mintegy százmérföldnyi távolságban hullott le tőle kelet felé a földre.

Én ebben az órában otthon voltam, munkámon dolgozva; de bár ablakaim Ottershaw felé nyíltak, s redőnyei fel voltak húzva (mert akkoriban szerettem az éjszakai mennyboltra fel-feltekinteni); a hulló csillagból nem láttam semmit. Ám bizonyos, hogy az a valami, aminél különösebb dolog sohasem jutott a külső térből a Földre, akkor hullott le, mikor ott ültem, s láthattam volna én is, ha éppen akkor találok föltekinteni, mikor alázuhant. Azok közül, akik látták repülni, néhányan azt mondják, hogy útja során sziszegő hangot hallatott. Én azonban ebből sem hallottam semmit. Berkshireben, Surreyben és Middlesexben sok ember látta lehullani; de legföljebb annyit gondolhattak, hogy valami meteor volt. Úgy látszik, senki sem nyugtalankodott annyira, hogy még az éjszaka folyamán elindult volna fölkeresni a lehullott tömeget.

De szegény Ogilvy, aki látta a lehulló csillagot, s meg volt győződve arról, hogy egy meteorkő fekszik valahol a Horsell, Ottershaw és Woking között elnyúló réten, jókor reggel azzal a szándékkal kelt föl, hogy a meteorkövet megtalálja. Megtalálni meg is találta, mindjárt virradat után, a homokbányák közelében. A lövedék ereje óriási üreget fúrt a földbe, és a kavicsos homokot szétröpítette mindenfelé, úgyhogy a mezőt mintegy másfél mérföldnyi körzetben apró homokbuckák borították. A hangafű kelet felé tüzet fogott, és keskeny, kékes füstszalag szállt fölfelé a virradatban.

A lehullott tárgy maga csaknem teljesen a homokba temetve feküdt egy fenyőfa szétszóródott szilánkjai között, amelyet zuhanása közben darabokra hasított. A földből kiálló része óriási, tömör hengerhez hasonlított. Felületét vastag, pikkelyszerű, sötétes kéreg borította, átmérője harminc yard lehetett. Ogilvy közeledett a tömeghez, melynek nagysága s még inkább alakja nagyon meglepte, mert a legtöbb meteorkő többé-kevésbé teljesen gömbölyű szokott lenni. A tömeg azonban légi útjától még oly forró volt, hogy Ogilvy nemigen közeledhetett hozzá. A hengerből zizegő hang hallatszott; de Ogilvy, aki ekkor még nem is gondolt arra, hogy a tömeg talán üres, azt hitte, hogy ez a hang a felület egyenlőtlen lehűléséből ered.

Megállt az üreg szélén, amelyet a lehullott tömeg fúrt magának, s elcsodálkozott ezen a különös jelenségen. Főleg a szokatlan szín és alak volt az, ami meglepte; de ekkor még csak homályosan sejtette, hogy ez a valami nem véletlenül érkezett Földünkre. A kora reggel csodálatosan csendes volt, s a nap, amint fénye éppen a Weybridge felé emelkedő fenyőkre esett, már melegen kezdett sütni. Ogilvy úgy emlékezett, hogy egész reggel nem hallott madárcsicsergést. Szellő sem rezdült. A salakkal borított hengerből eredő gyönge morgás volt az egyetlen hang, amelyet hallott. Teljesen egyedül állt a területen.

Egyszerre csak megütődve látta, hogy a meteort fedő hamukéreg szürkés salakjának egy része a henger végének kör alakú széléről lepottyant. Apró darabokban potyogott le a homokra. Hirtelen egy széles darab vált le, s oly éles zajjal ütődött a földhöz, hogy Ogilvynak elállt a lélegzete.

Az első pillanatban alig tudta elképzelni, mit jelenthet ez, s bár a forróság iszonyú nagy volt, lemászott az üregbe, szorosan a sötét test mellé, hogy jobban szemügyre vegye. Még akkor is azt gondolta, hogy a test kihűlése okozta, amit látott; csak az zavarta, hogy a hamu csupán a henger végéről potyogott le.

Ám ekkor észrevette, hogy a henger kör alakú teteje, bár nagyon lassan, de forog. Annyira lassan mozgott, hogy észre sem vette volna, ha meg nem jegyez magának egy fekete pontot, amely öt perccel előbb szemben volt vele, és most a terület túlsó felére került. Még most sem igen tudta a dolgot megérteni, de egyszerre tompa, csikorgó hangot hallott, s látta, hogy a fekete pont körülbelül egy hüvelykkel ugrik előre. Most hirtelen világosság gyulladt ki az agyában. A henger mesterséges tárgy volt, belül üres, és a vége lecsavarható! Valami csavarta a henger belsejéből a fedelet!

- Nagy Isten! - szólt Ogilvy. - Egy vagy több ember van benne! Félholtra sülve! Menekülni próbálnak!

S egyszerre, villámgyors asszociációval, kapcsolatba hozta a hengert a Marson észlelt lobbanásokkal.

Az a gondolat, hogy élőlény van a hengerbe bebörtönözve, oly rettenetesen hatott rá, hogy a forróságról megfeledkezve a henger felé rohant, segíteni a forgatásban. De szerencsére a fénytelen hősugárzás megállította útjában, mielőtt kezét a még mindig izzó fémen megégethette volna. Egy pillanatig határozatlanul állt, majd megfordult, kimászott az üregből, s vad futásnak eredt Woking felé. Körülbelül hat óra lehetett. Egy fuvarossal találkozott, akivel meg akarta magát értetni, de előadott meséje s külső megjelenése - kalapja az üregbe esett - annyira vad benyomást tett a fuvarosra, hogy az egyszerűen továbbhajtott. Nem jutott eredményre a pincérrel sem, aki éppen a vendéglő ajtajait nyitogatta a horselli híd mellett. A fickó azt gondolta, hogy valami szabadon járó őrülttel van dolga, s rá akarta csukni a söntést. Ez kijózanította őt egy kissé, és mikor meglátta kertjében Hendersont, a londoni újságírót, átkiáltott a palánkon, s vigyázott, hogy jól megértesse vele magát.

- Henderson - kezdte -, ugye látta múlt éjjel azt a hulló csillagot?

- Nos? - felelt Henderson.

- Most ott fekszik a horselli réten.

- Uram Istenem! - szólt Henderson. - Lehullt egy meteor! Nem baj.

- Csakhogy ez nem közönséges meteor ám! Ez egy henger, mesterségesen előállított henger, jól értsen meg! És valami van benne.

Henderson, ásóját kezében tartva, fölegyenesedett.

- Micsoda? - kérdezte újra, mivel fél fülére süket volt.

Ogilvy mindent elmondott neki, amit látott. Henderson egy pillanatig elgondolkodott. Majd eldobta ásóját, magára kapta kabátját és kijött az országútra. A két férfi visszasietett együtt a rétre, ahol a henger még ugyanabban a helyzetben feküdt. De belsejében a zaj már megszűnt, s a henger teste és fedele között keskeny, fénylő fémkör látszott. A résen keresztül gyönge sziszegéssel levegő áramlott be vagy ki.

Hallgatództak, kopogtattak egy bottal a pikkelyes kérgen, s mivel nem kaptak feleletet, abban állapodtak meg, hogy a belül lévő egy vagy több ember eszméletlen vagy halott.

Természetesen egyikük sem tudott semmit sem csinálni. Vigasztaló, biztató szavakat kiabáltak, s visszasiettek a városba újabb segítségért. Furcsák lehettek, amint homokosan, izgatottan, rendetlenül rohantak a ragyogó napfényben, végig a kis utcán, ahol éppen az üzleteket s a hálószobák ablakait nyitogatták. Henderson azonnal a vasútállomásra sietett, hogy megtáviratozza a nagy eseményt Londonba. Az újságok közleményei előkészítették már az emberek lelkét a gondolat befogadására.

Nyolc órakor már egy csapat gyerek és munkanélküli indult a rétre, megnézni a „Marsról érkezett halottak”-at. Az esemény híre ebben az alakban terjedt tovább. Én először az újságkihordó fiútól értesültem róla, mikor háromnegyed kilenc tájban kimentem, hogy átvegyem Daily Chronicle-omat.

Természetes, hogy megijedtem, s egy percet sem vesztve siettem ki, keresztül az ottershawi hídon, a homokbányákhoz.

III.
A horselli réten

Az óriási üreg körül, amelyben a henger feküdt, mintegy húsz emberből álló csoportot találtam. A mélységbe ágyazott hatalmas tömeget már leírtam. Mintha valami hirtelen robbanás perzselte volna fel körülötte a gyepes, kavicsos homokot. Kétségkívül a zuhanás ereje okozta a fellobbanó tüzet. Henderson és Ogilvy nem volt ott. Azt hiszem, belátták, hogy egyelőre nincs mit tenniük, s elmentek Hendersonékhoz reggelizni.

Öt-hat gyerek ült az üreg szélén, lábaikat lógatva, s míg rájuk nem szóltam, azzal szórakoztak, hogy köveket dobáltak az óriási tömegre. Alig förmedtem rájuk, fogócskát kezdtek játszani, keresztül-kasul bujkálva a körben álló csoporton.

A csoport egypár kerékpárosból, egy kerti napszámosból, aki néha nálam is dolgozott, egy csecsemőt dajkáló leányból, Greggből, a mészárosból, aki kisfiát is elhozta, és két-három lusta naplopóból verődött össze, akik rendszerint a vasútállomás körül szoktak álldogálni. Nemigen beszélgettek. A köznép legnagyobb részének Angliában akkortájt csak fölöttébb határozatlan csillagászati fogalmai voltak. A legtöbben nyugodtan bámultak a henger vastag, tábla alakú végére, amely, mióta Ogilvy és Henderson eltávozott, nem változott. Azt hiszem, hogy ez az élettelen tömeg nagy csalódás volt azoknak, akik azt remélték, hogy egy csomó szénné égett holttestet fognak látni. Egyik-másik távozott, míg ott álltam; helyettük mások érkeztek. Lemásztam az üregbe, s úgy éreztem, hogy lábaim alatt gyönge mozgás hallatszik. Bizonyos, hogy a henger födele már nem forgott.

Csak ott, a henger közvetlen közelében láttam világosan, mennyire különös tárgy volt minden tekintetben. Az első szempillantásra tényleg nemigen volt érdekesebb egy felfordult kocsinál, vagy az országúton keresztben fekvő fánál, amelyet a vihar döntött ki. Talán még ily érdekes sem volt. Leginkább félig a földbe ásott, rozsdás, vastag gázcsőhöz hasonlított. Jó adag tudományos felkészültségre volt szükség, hogy az ember észrevegye azt, a henger szürke kérge nem közönséges rozsda, s hogy a fedél és a henger közti résen mutatkozó sárgásfehér fém szokatlan színben ragyog. Annak, ami a hengeren „földöntúli” volt, a legtöbb szemlélő számára nem volt semmi jelentősége.

Ekkor már teljesen tisztában voltam azzal, hogy ez a valami a Mars bolygóról érkezett; de azt nem tartottam valószínűnek, hogy lehet benne élő teremtmény is. Azt gondoltam, hogy a fedél automatikusan csavarodik. Ogilvyval ellentétben mindig az volt a véleményem, hogy a Marson vannak emberek. Agyamban a legfantasztikusabb gondolatok kergetőztek. Nincs-e a hengerben kézirat? Milyen nehézségekkel fog járni az üzenet megértése? Hátha érmeket vagy mintákat találunk? És így tovább. Mindazonáltal ezek kissé nagyon is bizonytalan gondolatok voltak. Türelmetlenül vártam, mikor fog már kinyílni. Tizenegy óra tájban, mikor láttam, hogy hiába várakozom, efféle gondolatokba mélyedve, hazasétáltam Mayburybe. De nagyon nehezemre esett belekezdeni elvont vizsgálódásaim folytatásába.

Délutánra a rét egészen más látványt nyújtott. Az esti lapok kora délutáni kiadásai óriási szalagcímekkel lepték meg Londont: „ÜZENET A MARSRÓL”, „SZENZÁCIÓ WOKINGBAN”, stb. Ogilvy csillagászati távirata pedig izgalomba ejtette a hármas királyság valamennyi obszervatóriumát.

Vagy fél tucat wokingi bérkocsi, egy fonott kasú szekér Chobhamból és egy úriasabb fogat állt a homokbányák mellett az országúton. Oldalvást egész csomó kerékpár volt. Bár a nap forrón sütött, Wokingból és Chertseyből gyalog is sokan kiballagtak, úgyhogy egész tekintélyes tömeg nyüzsgött a réten, egyebek közt volt ott egy-két világos színű ruhába öltözött hölgy is.

Vakító forróság volt. Az égbolton egy darabka felhő sem látszott. Szellő sem rezdült; csupán a pár elszórt fenyőfa nyújtott egy kis árnyékot. A hangafű tüze megszűnt már, de a talaj Ottershaw irányában, ameddig a szem ellátott, fekete volt, s függőleges füstszalagok szálldogáltak fel belőle. Egy élelmes csemegekereskedő a Chobham útról kiküldte fiát egy talicskára való éretlen almával és édes sörrel.

Az árok széléhez lépve láttam, hogy hat-hét ember van benne - Henderson, Ogilvy és egy magas, szőke férfi, aki, mint később megtudtam, Stent volt, a királyi csillagász, több munkással, akik ásókat és szekercéket forgattak. Stent tiszta, messze csengő hangon osztogatta a parancsokat. A hengeren állt, amely most már meglehetősen lehűlt. Kipirult arcáról csorgott a veríték, s látszott rajta, hogy valami nagyon felizgatta.

A henger nagy része szabadon állt, de alsó vége még mindig a földbe volt fúródva. Ogilvy, amint az árok szélén bámuló tömegben megpillantott, lehívott az üregbe, s arra kért, legyek szíves Hilton lordot, az uradalom tulajdonosát fölkeresni.

Azt mondta, hogy a növekedő sokaság, főleg a gyerekek, komolyan hátráltatja munkájukat. Jó volna, ha a népet valami kis korláttal vissza lehetne tartani. Elmondta, hogy olykor-olykor még mindig gyönge zaj hallható a henger belsejéből, s hogy a munkásoknak nem sikerült a fedelet lecsavarni, mert sehogy sem tudtak jól hozzáférni. A henger fala szörnyű vastagnak látszott, és az a gyönge hang, amelyet hallottunk, a henger belsejében nagy lárma is lehetett.

Szívesen magamra vállaltam, amire kért, s előre örültem, hogy így odajuthatok én is azok közé a kiváltságos emberek közé, akik szemtanúi lesznek a henger tervbe vett kinyitásának. Hilton lordot nem találtam otthon, de azt mondták, hogy a hat órai waterlooi vonattal várják Londonból. Mivel még csak negyed hat volt, hazamentem, megteáztam, azután az állomáshoz ballagtam, s ott várakoztam rá.

IV.
A henger megnyílik

Mikor visszatértem a rétre, a nap már hanyatlóban volt. Woking felől csoportosan, sietve jöttek az emberek; hazafelé alig egy-kettő ment. Az üreg körül a tömeg megszaporodott. Az égbolt citromsárga világítása mellett mintegy pár száz főre rúgó sokaság feketéllett a réten. Ingerült hangok hallatszottak, mintha egész kis ütközet folyt volna az üreg környékén. Sajátságos képzelődések suhantak át a lelkemen. Közelebb nyomulva, Stent hangját hallottam.

- Vissza! Vissza!

Egy gyerek futott felém.

- Mozog! - kiáltotta, mellettem elsietve. - Kifelé csavarodik! Nem nekem való szórakozás. Megyek haza. Megyek.

A tömeghez értem. Két-háromszáz ember lehetett ott, öklözve, taszigálva egymást. Tevékeny részt vett ebben a már említett néhány úrihölgy is.

- Beesett az üregbe! - kiáltott valaki.

- Vissza! - szóltak többen.

A tömeg engedett egy kissé, s utat törtem magamnak ökleimmel. Mindenki nagyon izgatottnak látszott. Az üregből sajátos zümmögés hallatszott.

- Ejnye! - szólt Ogilvy -, segítsen visszatartani a bolondokat. Még nem tudjuk, mi lehet ebben az ördöngös valamiben!

Láttam, hogy egy fiatalember, valami wokingi kereskedősegéd, áll a henger mellett, és kifelé kapaszkodik az üregből, ahová a tolakodó tömeg belelökte.

A henger végét időközben tovább csavarták belülről. Körülbelül kétlábnyi fényes csavar volt látható. Valaki megtaszított úgy, hogy kis híján ráestem a csavar tetejére. Megfordultam; ezalatt a csavar már a végére járt, és a henger fedele hangos rázkódással a kavicsos homokra esett. Oldalba löktem a mögöttem álló embert, s fejemet újra a henger felé fordítottam. Egy percig teljesen feketének látszott az egész kör alakú nyílás. A nyugvó nap éppen a szemembe tűzött.

Azt hiszem, mindenki azt várta, hogy most egy ember fog az üregből előbukkanni, aki, ha talán némileg különbözik is a földi emberektől, lényegében mégiscsak ember lesz. Én legalábbis ezt vártam. De odatekintve, az árnyékban csakhamar mozogni láttam valamit, szürkén, hullámosan s végül szemhez hasonló két fénylő korongot láttam. Majd a mozgó középpontból sétabot vastagságú, szürke kis kígyóhoz hasonló valami pattant elő, felém kanyarodva a levegőben. Ezt egy második követte.

Hirtelen borzongás fogott el. Mögöttem egy asszony hangosan felsikoltott. Félig hátrafordultam, szemeimet még mindig a hengerre szögezve, amelyből újabb tapogatódzó kígyócskák tűntek elő, s kezdtem az üreg széléről hátrafelé tolakodni. Láttam, amint körülöttem az emberek arcán a megdöbbenés borzalomra változott. Minden oldalról tagolatlan kiáltásokat hallottam. Hátrálni kezdett az egész tömeg. A kereskedősegéd még mindig kifelé iparkodott az üregből. Egyedül maradtam, s láttam, hogy az emberek az üreg túlsó oldalán futásnak erednek; köztük szaladt Stent is. Újra a hengerre pillantottam, s leküzdhetetlen rémület szállt belém. Kővé dermedve, bámulva álltam.

Vaskos, szürkés, gömbölyű tömeg - körülbelül akkora, mint egy medve - emelkedett ki lassan, kínosan a hengerből. Amint fölhengeredett, a ráhulló fényben úgy csillogott, mint a nedves bőr. Két nagy, sötét színű szem nézett rám merően. A gömbölyű tömegen volt valami arcnak mondható. A két szem alatt száj volt, amelynek ajak nélküli, remegő széléről nyál csüngött. A test fölemelkedett s görcsösen vonaglott. Egy, a testhez tartozó, hosszú tapogatószerv a henger szélébe kapaszkodott, egy másik a levegőben lebegett.

Aki sohasem látott eleven marslakót, alig tudja elképzelni, milyen borzasztó külsejük volt. A V-alakú furcsa száj, a hegyes felsőajak, a szemöldökbarázdák hiánya, az áll nélküli, ékszerű alsó ajak, a száj szüntelen rángatódzása, a tapogatószervek gorgócsoportja, a tüdő szaggatott lélegzése az idegen légkörben, a Föld nagyobb gravitációs energiájának tulajdonítható nehézkes, kínos mozgás és mindenekfölött a két óriási szem rendkívüli átható ereje - valósággal undort ébresztett a szemlélőben. Nyirkos, barna bőrében volt valami gombaszerű; megfontolt, nehézkes mozdulataiban valami kimondhatatlanul rettenetes. Már az első találkozás, ez az első pillantás is undorral és félelemmel töltött el.

A szörnyeteg hirtelen eltűnt. A henger szélén keresztül, fejjel az üregbe bukott, tompa zuhanással, mintha nagy bőrcsomó hullt volna a mélybe. Különös, erős kiáltást hallatott, mire nyomban egy másik hasonló teremtmény tűnt fel a nyílás sötétségében.

Erre az a merevség, mely a félelem első percében elfogott, megszűnt. Megfordultam, s eszeveszett iramodással a mintegy száz yardnyira levő első facsoportig futottam. De csak féloldalt fordulva és bukdácsolva szaladtam, mert tekintetemet nem tudtam levenni ezekről a borzasztó teremtményekről.

Pár fiatal fenyőfa és rekettyebokor között megálltam, s lihegve vártam, mi fog történni. A mező a homokbányák körül tele volt emberekkel, akik úgy álltak ott, mint én: félig lenyűgözve a félelemtől, rábámulva ezekre a lényekre. S ekkor, megújuló borzalommal, valami gömbölyű, fekete tárgyat vettem észre, amint az üreg szélén fel s alá himbálódzott. Az üregbe pottyant kereskedősegéd feje volt s a forró alkonyatban kis feketeségnek látszott. Felhúzta a vállát, majd térdét, majd mintha visszacsúszott volna, újra csupán a feje volt látható. Egyszer csak eltűnt, és mintha gyönge sikoly hatolt volna a fülembe. Első gondolatom az volt, hogy visszamegyek és segítek neki, de a félelem visszatartott.

Nem volt látható semmi sem. A mély üreg s a homok, amit a henger zuhanása halmozott fel, mindent elrejtett. Ha valaki Chobhamból vagy Wokingból jött volna most az országúton, ugyancsak elbámult volna, látva azt a szabálytalan körben, szanaszét álló száz vagy még több embert, árkokba, bokrokba, kapuk és sövények mögé bújva, alig egy-két szót szólva, s azt is röviden és izgatottan kiabálva, meredt szemekkel bámulva néhány homokbuckára. Az édes sörrel megrakott targonca ott feketéllett a forró levegőben, keresztben az úton. A homokbányákban egy csomó üres kocsi állt. Az otthagyott lovak ropogtatták az abrakot az orrukra akasztott zsákokban vagy kapálták a talajt.

V.
A hősugár

Az a benyomás, amelyet a marsbeliek tettek rám, felbukkanva a hengerből, amelyben bolygójukról a földre érkeztek, szinte elkábított, megbénítva cselekvőképességemet. Megálltam egy helyben a térdig érő hangafűben, odabámulva a homokbuckára, amely eltakarta őket előlem. Félelem és kíváncsiság viaskodott lelkemben.

Nem mertem az üreg felé közeledni; de az a vágy, hogy belepillantsak, valóságos szenvedéllyé növekedett bennem. Útnak indultam, nagy félkörben az üreg körül, hogy alkalmasabb helyet keressek magamnak, és szünet nélkül a homokbuckákra szegeztem tekintetemet, amelyek elrejtették előlem a jövevényeket. Egyszerre csak, mint valami polipkar, vékony, fekete ostorszíj villant keresztül a szürkületen, rögtön majd visszahúzódott, és utána lassacskán vékony nyél bújt elő, melynek végén kör alakú korong forgott, ide-oda billenve. Ugyan mi történhetett az üregben?

A nézők legnagyobb része csoportokba gyűlt. Egy nagyobb tömeg Woking, egy kisebb csoport Chobham irányában verődött össze. Világos volt, hogy bennük is ugyanaz a lelki harc folyt, mint bennem. Néhányan közel álltak hozzám. Közeledtem valakihez, aki, mint ráismertem, a szomszédomban lakott. A nevét nem tudtam, de azért megszólítottam. Csakhogy az idő aligha volt alkalmas rendes beszélgetésre.

- Micsoda undok fajzat! - szólt a szomszédom. - Uram Isten, micsoda undok fajzat!

Ezt újra meg újra elismételte.

- Látta ön is azt az embert az üregben? - kérdeztem tőle, de erre nem válaszolt.

Egy ideig szótlanul, figyelve álltunk egymás mellett, s azt hiszem, némi megkönnyebbülést merítettünk egymás társaságából. Csakhamar egy kis dombra mentem föl, és mikor vagy egy yardnyi magasságból visszatekintettem szomszédomra, láttam, hogy Woking felé ballag.

Az alkony szürkületre halványult, mielőtt újabb esemény következett be. A távoli tömeg balra, Woking felé, mintha növekedett volna; halk moraj hangzott felém onnan. A kisebb csoport Chobham felé szétszóródott. Az üregből semmi nesz sem hallatszott.

Elsősorban ez a körülmény volt az, ami az embereket felbátorította. De azt hiszem, az újabb wokingiak érkezése is segített bizalmat önteni beléjük. Amint besötétedett, lassú, meg-megújuló mozgás kezdődött a homokbányákban, amely, úgy látszott, egyre erősödik, mivel a henger tájékáról semmi sem zavarta az esti csöndet. Felnyúló, fekete alakok hatoltak előre, kettesével, hármasával. Megálltak, figyeltek, majd újra továbbmentek. Eközben keskeny, szabálytalan, holdsarló alakú sorban helyezkedtek el, melynek vékonyodó szarvai mindjobban körülzárták az üreget. Én magam is megindultam arrafelé.

Néhány kocsis, egypár más emberrel, behajtott merészen a homokbányába. Hallottam a lódobogást s a kerekek nyikorgását. Egy fickó tolni kezdte az almás targoncát. Majd harminc yardnyira az üregtől, Horsell felől egy kis fekete csoportot vettem észre. Fehér zászlót lobogtattak.

A küldöttség volt. Tanácskozást tartottak valahol rögvest, és mivel a marsbeliek visszataszító külsejük mellett is nyilvánvalóan értelmes teremtmények voltak, azt határozták, hogy jelzésekkel közeledve feléjük, tudomásukra kell hozni, hogy mi is értelmes lények vagyunk.

Lobogtatva vitték a zászlót, először jobbra, majd balra. Oly távol álltam, hogy senkit sem tudtam felismerni; de később megtudtam, hogy Ogilvy, Stent és Henderson vezette a csoportot, megkísérelvén az érintkezést. A tömeg már csaknem teljes körben terjeszkedett szét, s a kis csoport ezen a körön belül haladt lassan előre. Diszkrét távolságban sötét, fekete alakok követték a csoportot.

Hirtelen fénysugár villant föl; az üregből fénylő, zöldes füst tört elő, egymás után három füstgomoly, a csendes levegőben egyenesen fölfelé emelkedve.

Ez a füst (vagy talán inkább azt mondhatnám, láng) annyira fényes volt, hogy a mélykék égbolt s a fekete fenyőfákkal borított barna mezőség Chertsey felé hirtelen elsötétült, s a füstgomolyok szétosztása után is egészen sötét maradt. Ugyanakkor gyönge sziszegés is hallatszott.

Az üreg túlsó oldalán a zászlóvivőket feltartóztatták útjukban ezek a jelenségek. A csoport kis, függőleges, fekete alakjai állva maradtak a fekete alapzaton. Mikor a zöld füst kilobbant, arcuk sápadt, zöld színt öltött; a füst eltűntével újra elhomályosodtak.

A sziszegés ekkor lassú morgásba, hosszú, hangos dübörgésbe ment át. Az üregből lassacskán egy púpos alakzat emelkedett ki. Úgy tűnt, hogy valami kísérteties fénysugár röppent ki belőle.

Nyomban ezután valóságos lángnyelvek lobbantak ki a kis csoportból, s ragyogó fény szökkent egyik emberről a másikra. Mintha valami láthatatlan gázfolyamba kerültek volna, amely egyszerre fehér lángra lobbant. Mintha valamennyien hirtelen, egy pillanat alatt tűzzé váltak volna.

Majd saját pusztulásuk világánál láttam, amint tántorogni kezdenek, s a földre hullanak; távolabb álló kísérőik pedig futásnak erednek.

Elképedve álltam, nem is sejtve azt, hogy ebben a távoli kis csoportban a halál szökkent egyik emberről a másikra. Csak azt éreztem, hogy valami rendkívüli dolog történik. Egy alig hallható, vakító lobbanásra egy csomó ember hosszában a földre vágódott s ott maradt elterülve, és amint a láthatatlan hőnyíl továbbhaladt, a fenyőfák tűzbe borultak, s valamennyi száraz rekettyebokor ropogva lángtömeggé vált. És a távolban Knaphill felé hirtelen kigyulladt minden fa, sövény és faépítmény.

Ez a lángoló halál, ez a láthatatlan, elkerülhetetlen hőkard körös-körül lekaszált mindent gyorsan, egyfolytában. A lángba boruló bokrokról láttam, hogy felém közeledik, de a rémület szinte megbénított. Hallottam a tűz ropogását a homokbányában. Egy ló rémülten fölnyerített, de rögtön el is csendesedett. Mintha valami láthatatlan, de szörnyű tüzes ujj húzódott volna keresztül a hangafüvön köztem és a marsbeliek között, s a homokbányán túl egy görbe vonal hosszában az egész fekete talaj füstölgött és ropogott. Messze bal felől, ott, ahol a wokingi állomástól indult az út a mezőségre, valami nagy robajjal lezuhant. Nyomban rá megszűnt a sziszegés és a dübörgés, és a fekete púpos tárgy lassan visszasüllyedt az üregbe.

Mindez oly hirtelen történt, hogy mozdulatlanul, elképedve álltam, belevakulva a lobogó fénybe. Ha ez a halál teljes kört járt volna be, feltétlenül megölt volna engem is első meglepetésemben. De elmúlt, engem megkímélve, s egyszerre sötét, barátságtalan éjszaka vett körül.

A hullámos mezőség, kivéve a szürke, fakó országutakat, a beálló éjszaka sötétkék égboltja alatt csaknem koromfeketének látszott. Sötét volt, s az emberek is hirtelen eltűntek róla. Fejem fölött kigyulladtak a csillagok, s nyugatra még mindig sápadt, csaknem zöldeskék szín