Sebastian Fitzek

A MEGHÍVÁS

A mű eredeti címe

Sebastian Fitzek: Die Einladung

Copyright © 2023 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

A kötet kiadási jogai a németországi AVA international GmbH
(www.ava-international.de) közreműködésével kerültek a kiadóhoz.

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978-963-452-930-9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nyugodnak a hegyek, csillagok fényében –

ám az idő még bennük is ott lapul.

Ó, vad szívemben alszik éberen

a halhatatlanság hontalanul.

Rainer Maria Rilke

A magánynál is rosszabb az olyan emberek társasága,

akik miatt egyedül érzed magad.

Az vesse rá az első követ, aki bűntelen közületek!

János 8,7 (Szent István Társulat fordítása)

Christiannak

Prológus

– Tudtad, hogy csak rövid időszak volt a Földön, amikor nem volt végzetes a szaporodás? – kérdezte az ősz hajú férfi, és töltött neki egy konyakot, bár a lány visszautasította.

A frakkjával, fehér, gomb nélküli ingével és idétlen lakkcipőjével egy pingvinre emlékeztette a lányt, aki belebújt a túlságosan nagy fürdőköpenybe, amelyet a férfi a zuhanyzás után készített ki neki.

– Nemi betegségek, mint a szifilisz vagy a gonorrhoea, aztán a szülés veszélyei – magyarázta neki, miközben a felső ajkát nyalogatta. – A védekezés nélküli szexért nagyon gyakran halállal fizettek és fizetnek ma is.

A kandallóban megreccsent egy farönk, és a hang szilveszter reggelére emlékeztette a lányt. Amikor még minden rendben volt a világgal, az anyja nem szökött el egy másik pasival, és az apja nem itta magát részegre délután hat előtt. Ezért volt rá lehetőség, hogy együtt dobáljanak petárdákat az Eddy garázsa melletti udvaron.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy látta őt.

Vajon papa él még? Remélhetőleg nem.

– Csak egy rövid időszak volt, amikor féktelenül csinálhattuk anélkül, hogy a legrosszabbra kellett volna számítanunk. Tudod, melyikre gondolok?

A lány belekortyolt a borostyánszínű italba, belülről érezte a kellemes, rég elveszett melegséget, és közben átkozta magát. Sejtette előre. Abban a pillanatban, amikor az öregúr letekerte az oldalablakot, és a kocsi felé intett. Valami nem stimmel ezzel a fickóval. Hamis szemek ültek a hamis arcában. Botox vagy bármi más. Egy érzelemmentes, gyíkszerű maszk.

Ám valószínűleg akkor is beszállt volna hozzá, ha vér folyik a szeméből. Bármi jobb volt, mint egy újabb mínusz hét fokos éjszaka a Stuttgarter Platzon, a gyorsvasút boltívei alatt. És első pillantásra úgy tűnt, megütötte a főnyereményt: Mercedes S osztály, dupla garázs a villa előtt, legalább hatszáz négyzetméter padlófűtéses luxus és egy fürdőköpeny, amely melegebben tartotta, mint a parka, amelyet a városi missziótól kapott. A pasas részeges fecsegése viszont elviselhetetlen volt, és nyilvánvalóvá tette, hogy mit vár ma mindezért cserébe tőle.

– Ez volt az az idő, amikor az antibiotikumokat és a tablettát is feltalálták. De ez csak rövid ideig tartott, amíg az AIDS meg nem jelent. Mindössze tizenöt évig, a hatvanas évek végétől a nyolcvanas évek elejéig. Egy szempillantás csupán az emberiség történetében.

A pingvin felnevetett, és kinyitott egy faládát, amely egy kétszárnyú ablak előtt állt. Az ablak a hátsó kertre nézett, és íves fehér rácsokkal volt biztosítva, mint a villa földszintjén lévő összes társa.

– Micsoda paradoxon, nem? Az életet előidéző aktus mindig is együtt járt a halállal, és ez most is így van. – Egy vászontáskát vett elő a ládából. – Ez a tiéd.

A lány belenézett a szatyorba, amelyet a pingvin úgy helyezett a kanapéra, mintha egy szemeteszsák lenne.

– Gyerünk, pakold ki! – A férfi kivette a kezéből a konyakospoharat.

Egyenként húzta ki a ruhákat a táskából: egy halványszürke szoknyát, egyszerű lányka alsóneműt, egy fehér, harangujjú blúzt.

– Vedd fel!

A férfi követelőző mozdulatot tett, és a lány engedelmeskedett. A pingvin háromszáz eurót ígért neki, amiből százat már a csizmája talpbetétje alá dugott.

A fürdőköpenyt leengedte a padlóra, és először a fehérneműbe bújt bele.

– Fordulj meg! – követelte a férfi, amikor mindent magára öltött. A ruhadarabok úgy passzoltak, mintha ráöntötték volna őket. Újnak tűntek, de frissen mosott illatuk volt.

– Tökéletes – ítélte meg a pingvin. Kilökte őt a nappaliból (amit ő szalonnak nevezett) az első emeletre vezető íves márványlépcsőhöz. Mezítláb ment, lépcsőfokról lépcsőfokra. Felfelé haladt, de az a furcsa érzése támadt, mintha egy jeges pincébe ereszkedne le.

– Erre!

Követte a férfit egy fürdőszobába, amely nagyobb volt, mint a neuköllni lakótelepi lakás, ahonnan a részeges apja előbb az anyját, majd őt magát is elüldözte.

– Na nézd csak, milyen csinos vagy! – ujjongott a pingvin, a konyakospoharát egy jakuzzi szélére helyezve. Rövid pillantást vetett a dupla mosdókagyló fölötti aranykeretes tükörre, de azonnal le is sütötte a tekintetét. Semmi természetes nem volt ebben a jelenetben. Egy részeg, ötvenöt körüli férfi frakkban egy tizennégy éves lány mellett, aki reszket a félelemtől és a hidegtől.

– Hihetetlen. Levághatom a hajad?

A lány megvonta a vállát. Az általa elképzelt követelésekhez képest ez a kérés még mindig ártalmatlannak tűnt.

– A haj extra költséggel jár.

– Nem probléma – mondta a férfi, és a lány hitt neki. Már a csuklóján lévő óra is a gazdagságtól bűzlött. Valószínűleg képes lenne egy ezrest is kifizetni neki minden egyes hajszálért, és észre sem venné a számláján.

– Várj, talán elég lesz, ha feltűzöd! – mondta a férfi, és koncentrált arckifejezéssel közeledett a lány felé. A lány behunyta a szemét, és érezte, ahogy a bizarr fickó több csatot is felhelyez, majd hátralépett, és nevetve tapsikolt. – Tessék, most egy kis szájfény és púder. Túl sápadt vagy.

Érezte, hogy a férfi valamit az ajkára ken, majd az arcára. A valaminek kellemes illata volt, mégis rosszullét fogta el tőle.

– Ez csodálatos – hallotta a férfit, aki most szomorúnak hangzott. – Ha tudnád, mit látok benned!

A férfi gyorsan lélegzett. Mohón szívta be a levegőt a vékony ajkakon keresztül. A lány érezte a konyak illatát, de valami mást is, valami keserűt a férfi leheletén.

– Gyere!

Kézen fogta a lányt, és kivezette a fürdőszobából a folyosóra, két szobával arrébb.

– Pont úgy nézel ki, mint ő.

– Mint ki? – kérdezte óvatosan a lány.

– És még a hangod is hasonló.

– Kiről beszél?

Megálltak egy résnyire nyitott szobaajtó előtt.

– Sssss! – A férfi a mutatóujját a lány ajkára tette. – Túl sokat kérdezel. Ő inkább szótlan.

Aztán belökte a szobába. Lila-fehér pasztellszínű leányálom. Szekrények, egy kis kanapé, rengeteg párna az ágytakarón – minden ízlésesen, harmonizáló tónusokban. Még a kis öltözőasztal előtt álló torta is lila krémmel volt megtöltve. Legalább egy tucat gyertya égett rajta. Az ágy fölött egy hozzá illő füzér lógott. Ezüst fólián rózsaszín betűkkel az állt, hogy Happy Birthday!, amelyben a lány saját magát látta tükröződni, és nem ismert magára.

– Boldog születésnapot, drágám! – mondta a mögötte álló férfi.

A lány megfordult, hogy szembenézzen vele.

– Ez meg mit jelentsen?

A férfi könnyes szemmel biccentett neki.

– Boldog tizennegyedik születésnapot – mondta. Aztán becsukta az ajtót. Kétszer elfordította a kulcsot, majd kihúzta a zárból.

Segítség!

A lány torka összeszorult, mintha a pingvin egy láthatatlan hurkot tett volna a nyaka köré.

A férfi nehézkesen lélegzett, közelebb lépett, és ismét megnyalta az ajkát.

– Kérem, elmehetnék? – kérdezte a lány. A hangja remegett a félelemtől.

Túl késő.

Az öregember úgy hunyorgott a szemével, mintha megvakult volna.

– Soha nem volt még ilyen tökéletes, Marla – mondta.

– Ki az a Marla?

Amikor a penge megvillant, a lány azon tűnődött, hogyan kerülhetett a kés ilyen gyorsan a pingvin kezébe.

– Tudtad, hogy a vörös az egyetlen szín, amely az életet és a szerelmet, valamint a halált is szimbolizálja? – kérdezte.

Aztán szúrt. Egyszer. Kétszer. A penge behatolása úgy hangzott, mintha egy hámozott narancsot zúzott volna össze puszta kézzel. Úgy tűnt, mintha valami eltört volna benne. Mintha egy nehéz pohár tört volna össze egy kemény padlón. Inkább érezte, mint hallotta. Hangosabban sikoltott, mint valaha. Olyan volt, mintha a férfi vízipisztollyal permetezte volna. Pislogott, oldalra fordította a fejét, ösztönösen megtörölte a szemét, és mindent vörös ködön keresztül látott. Aztán hányingere lett.

Megízlelte a homlokáról a szájába folyó vért, ahogy gurgulázva felkiáltott.

– Kérem, ne, ne! – zihált, de már késő volt. A pingvin átvágta a nyaki ütőeret. Csak azt hallotta, ahogy zihál.

– Sajnálom, nem tehetek mást, Marla. – Aztán már nem hallott mást. Mert vége volt.

Az idős férfi, aki előbb a saját két szemébe, majd a nyakába döfte a kést, már rég halott volt.

1. fejezet
Négy évvel később
Öt évvel a döntés előtt

Statisztikailag a legtöbb természetes halál hajnali kettő és öt óra között történik. A gyilkosság következtében történő elhalálozások átlagos időpontjáról nincs felmérés.

Marla Lindberg legalábbis nem ismerte, bár a naplója adhatott volna némi támpontot a statisztikusoknak. A lelkét például egy április 23-i napon, reggel fél kilenckor ölték meg a dahlemi szülői ház nappalijában. Végleg csak négy évvel később halhatott meg egy rendkívül forró kora nyári estén Berlin-Wannsee egykori szülészeti klinikáján.

Pontosan tizenkilenc óra ötvenegykor. Pár perc múlva.

Marla kiszállt a rozoga kisautóból, amelyet a futárszolgálat biztosított neki. A szóbeli vizsgák vége óta ideiglenesen a Carry&Co-nál dolgozott. Ma szabadnapot kellett volna kivennie. A hőség úgy csapta arcon, mintha egy nyitott sütőből jönne. Letörölte a verejtéket a homlokáról, és újra a telefonjára nézett.

Itt?

A Google Maps szerint a megfelelő épület előtt állt, még ha az nem is tűnt annak. Már maga a bejárat is rendkívül különös volt. Schilfhorn Klinika állt a téglaboltíven, amely alatt áthajtott, elhaladva egy üres portásfülke mellett. Kizártnak tartotta, hogy itt még mindig kórház működjön, olyan gazos és repedezett volt már az aszfalt is, nem is beszélve az út menti romos barakkokról. Marla mégsem fordult vissza azonnal, hanem továbbra is követte a navigációs készülékét. Időnként felújított faházak tűntek fel, rajtuk táblákkal, amelyeken olyan startup cégek neveit olvasta, amelyek vélhetően úgy gondolták, ezen a morbid kampuszterületen találják meg az üzleti modelljükhöz szükséges kreatív környezetet.

Így most egy otromba, hatemeletes, lapos tetejű, betört ablakú épület előtt állt. A világosabb homlokzati paneleket olvashatatlan graffitikkel fújták össze.

Marla megkerülte a kocsit, és felnyitotta a csomagtartót.

Általában élelmiszereket vagy éttermi rendeléseket szállított. Az, hogy aznap postásként kellett eljárnia, újdonság volt a számára. A megbízás WhatsAppon keresztül érkezett, közvetlenül a műszakvezetőjétől, Steve-től, éppen akkor, amikor leparkolt volna az autóval, és befejezte volna a munkát aznapra.

Teljesen elfelejtettem: a mai utolsó szállítmány. Schilfhorn 18–24., 14-es épület, 012-es szoba. A csomagot már betettem a csomagtartóba. Fontos: átadás pontosan 19:49-kor. Sem előtte, sem utána. Üdv, S.

Milyen furcsa megbízás.

Soha nem adtak még meg ilyen szűk időablakot, percre pontosan, mint most. De ha volt valami, amiben Marla jó volt, az a pontosság, és ezt természetesen a munkaadója is tudta.

Az órájára nézett.

Tizenkilenc óra harmincnégy perc. Napnyugtáig még jó két óra volt hátra, és azon tűnődött, milyen sivár lehet a cipősdoboz alakú épület a sötétben. Még napsütésben is olyan hátborzongató benyomást keltett, mint egy hely, amit minden remény elhagyott.

Pont, mint a szüleim egykori háza, gondolta Marla, bár első pillantásra semmi köze nem volt a dahlemi villának az itteni klinikához. A tájékozatlanok, akik annak idején a sűrű, örökzöld sövényen át pillantottak a Villa Lindberg oszlopos bejáratára, a gondosan gereblyézett kavicsos feljáró és a nyílászárók meleg fényei láttán azt gondolhatták, micsoda szerencse lehet ilyen környezetben felnőni. Hogy a látszat csalóka, az négy évvel ezelőtt vált világossá a szomszédok és a járókelők számára, amikor április 23-án éjjel, alig néhány órával a tizennegyedik születésnapja előtt mentőautók serege parkolt le Lindbergék podbielskialleei ingatlana előtt, vadul villogó jelzőlámpákkal. Másnap reggel, amikor Marla időben visszatért a tervezett születésnapi partijára a Frank-erdei kórusútról, a nappali még mindig tele volt rendőrökkel.

A tiszt túl fiatal volt ahhoz, hogy ilyen szomorú feladatot bízzanak rá, vetette később a terápia során papírra. A pszichológusa azt tanácsolta neki, hogy írjon leveleket saját magának, mert az segít feldolgoznia a történteket.

A rendőrnő kinyitotta az ajtót, és odavezette Marlát az anyjához, Theához, aki kifejezéstelen tekintettel ült a kanapén, és a hideg kandallóba bámult.

– Leven? – kiáltotta Marla pánikszerűen szeretett bátyja nevét. A gondolat, hogy valami történt a testvérével, kézenfekvő volt; elvégre tizenkilenc évesen a fiú már második alkalommal került be a rehabra. De a rendőrnő világossá tette:

– Sajnálom, kedvesem. Az édesapád meghalt.

Másnap az egyik bulvárlap a Betöréses gyilkosság egy előkelő környéken címlappal jelent meg, noha ez a bűncselekmény nem szerepel a büntető törvénykönyvben. A szenzációs riport más szempontból is hamis volt. A Villa Lindbergbe nem törtek be, és nem történt gyilkosság sem.

A boncolás minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy Edgar Lindberg öngyilkos lett. Búcsúlevele, amelyet a széfben találtak meg, feltárta, hogy milyen elképzelhetetlenül mély volt a szakadék, amibe a végén szándékosan ugrott:

Drága Marla!

Annyira szeretlek, gyermekem, hogy az már egészségtelen. Úgy vágyom rád, ahogy egy apa soha nem vágyhat a lányára. Rájöttem, hogy beteges alak vagyok, aljas, undorító gondolatokkal. Azért, hogy ne bántsalak meg téged, másokat bántottam. Mindig olyan lányokat kerestem, akik rád emlékeztetnek, akik hasonlítanak rád. Úgy öltöztettem őket, ahogyan te öltözködsz. Soha nem történt semmi, esküszöm, még ha egy emberi söpredék esküje valószínűleg mit sem ér.

Ahogyan rád sem emeltem soha kezet, úgy a többi szegény lányra sem, akiket mindenütt kerestem. Az interneten és az utcán. Egyik sem volt olyan szép, mint te, egyikük arca sem közelítette meg a te csodálatos arcodat. A gondolataim egyre morbidabbak, egyre halálosabbak lettek. Talán észrevetted. Eleinte csak az ágyad mellett ültem, amikor aludtál. Később, amikor már nagyobb lettél, az ágy alá feküdtem. Hallgattam, ahogy lélegzel, miközben alszol. Megérintettem az ujjaidat, amikor a karod az ágy alá lógott, és a kezed ott volt a fejem mellett.

Én voltam az árnyékod, aki az iskola kerítése melletti sövény mögül figyelt téged a szünetben. Aki veled szemben állt a metró peronján, amikor hazajöttél a zongoraórákról.

Néha megfordultál, felgyorsítottad a lépteidet, és én legszívesebben rád kiáltottam volna, hogy nincs veszély. Hogy én vagyok az, az őrangyalod, nem pedig az üldöződ.

De aztán meséltél anyádnak az árnyékodról. A sötét társadról, akit a bőrödön éreztél. Elhessegette, mint egy képzeletbeli barátot, ami sok gyereknek van. De mindketten tudtuk, hogy amitől libabőrös lettél, az nem képzeletbeli volt. És Thea is tudta ezt egy idő után. Felfedezte a sminkemet, a műszakállat és a műszemöldököt, amivel álcáztam magam, hogy ne ismerj fel azonnal, amikor elhaladok melletted a sétálóutcán. Anya sosem említette, de kiköltözött a közös hálószobánkból, és távolságot tartott tőlem. Ez egyrészt megkönnyítette, hogy több időt tölthessek azzal, hogy téged figyellek. Másrészt mérhetetlenül megnőtt a szégyenérzetem magam előtt.

Fiatal vagy, és csodálatos, kedvesem. Egy nap, ha eljön az ideje, anya odaadja neked ezt a levelet, hogy elolvasd. Addigra remélhetőleg már egy ideje megszabadítottalak benneteket a létezésem terhétől azzal, hogy legalább lesz annyi tisztességem, hogy magamra emeljek kezet, és ne valaki másra. Talán egy nap sikerül majd megértened engem. Nem azt, hogy miért vágyom rád annyira. Erre nincs válasz, nincs megbocsátás. Hanem azt, hogy miért büntettem magam érte azzal, hogy a legnagyobb gyengeségem pillanatában megöltem magam.

A levél egy mélységesen szomorú, utolsó szeretetnyilvánítással zárult.

Ezt követte egy utóirat.

És az utóirat volt a legszörnyűbb Edgar utolsó levelében.

2. fejezet

Marla elhessegette a szúnyogot, amely le akart telepedni az arcán. Rájött, hogy már jó ideje bámulhatta a nyitott csomagtartót – megint megbénították az álmodozásai. Már négy év telt el, és alig múlt el úgy nap, hogy ne gondolt volna az apjára.

Érezte őt. Az árnyékát. A leheletét.

Ui.: Elmentem. De mindig veled leszek.

Milyen igazad van ebben, Edgar.

Még gondolatban is csak a keresztnevén szólította a férfit, hogy megpróbáljon elhatárolódni tőle. Hiába. Ő maga írta: mindig vele lesz.

A búcsúlevéllel kapcsolatban azonban tévedett.

Az anyja nem tartotta vissza, hogy megkímélje a lányát. Miután a törvényszékiek kiadták, Thea egy pillanatig sem habozott, hogy átadja Marlának. Előzőleg több újságkivágást is elhelyezett a konyhaasztalon, mindegyiken hasonló főcím szerepelt:

Úgy kellett kinézniük, mint a saját kislányának!

Újabb eredmények Edgar L. látványos öngyilkossági ügyében: a perverz luxusbróker utcalányokat öltöztetett be, hogy úgy nézzenek ki, mint a saját lánya, mielőtt szégyenében maga ellen fordult.

„És ez mind a te hibád, Marla!”

Szavak, amelyeket az anyja soha nem ejtett ki, Marla mégis érezte őket, mintha hangosan kimondták volna.

Látta őket Thea szemrehányó tekintetében, megtapasztalta őket abban a mellőzésben, amellyel a nő büntette. Fájdalmasan belehasítottak azon a napon, amikor az anyja közölte vele, hogy nem élhet tovább a szülői házban, és Margot nagymamához kell költöznie.

A lánya természetellenes, kielégíthetetlen vágyat ébresztett az apjában, és Thea Lindbergnek ez minden nap eszébe jutott, amikor Marla arcára nézett.

Legalábbis ez volt dr. Jamal Bayaz elmélete, a gyermekpszichológusé, akihez Marla traumaterápiára járt, nem sokkal azután, hogy az anyja elküldte a nagymamájához. Dr. Bayaznak jutott eszébe az írásterápia ötlete, és neki vallotta be a paranoiáját is.

Néha az az érzésem, hogy Edgar még mindig velem van. Hogy állandóan figyel engem. Nem látom őt, de érzem az árnyékát. Amikor hazabiciklizek a boltból, vagy amikor metróval megyek a zongoraórámra. Éjszaka még mindig félek kilógatni a kezemet az ágyból, mert attól tartok, hogy magához ránt.

A pszichológusa mutatott neki módszereket, amikkel megszabadulhat a téveszméitől – de ezek sem segítettek. És sajnos Marla elég ostoba volt ahhoz, hogy ezt a bejegyzést felolvassa a legjobb barátnőjének. Cora Aichinger azon melegében továbbadta a rábízott titkot az egész osztálynak. Nem csoda, hogy a „Kerge Marla” becenév hamar elterjedt az iskolában.

Ez mind miattad van, Edgar.

Marlát az osztálytársai nyíltan nem bántották ugyan, de kerülték. Mintha az, ami vele történt, egy szerencsétlen vírus eredménye lett volna, ő pedig erősen fertőző. Az elszigeteltség, az, hogy kívülálló volt a tizedik osztályban, Marlát depresszióssá tette, és ki tudja, talán végül ő is követte volna az apját, ha nem lett volna ő.

Kilian.

Mint minden iskolában, a Hohenstein Gimnáziumban is többségben voltak a feltűnésmentes diákok. Aztán volt néhány színes paradicsommadár, akik úgy emelkedtek ki a szürke tömegből az iskolaudvaron, mint a popsztárok. Kilian is egy ilyen sztár volt. Marlával ellentétben ő szándékosan keltett feltűnést. Mindenki őt akarta a bulijába, ám a fiú csak ritkán fogadta el a meghívásokat. Marla viszont szeretett volna elmenni, de sosem hívták meg. Még a bátyja, Leven is menőnek tartotta Kiliant, pedig ő általában nem állt le a kortársaival, hacsak nem adtak neki drogot, vagy nem fizettek neki a DJ-zésért. Valójában Leven volt az, aki felhívta Marla figyelmét az „egyetlen értelmes srácra az évfolyamában”, miután találkozott Kiliannal egy neuköllni bakelitboltban. Bár a két srácot a közös zenei ízlés kötötte össze, Marlát és Kiliant egy vita hozta közelebb egymáshoz. A filozófia szakkörön történt. Minden résztvevőt megkértek arra, hogy mutasson be egy mottót, amely szerint szívesen szervezné az életét. Kilian kételkedett a feladat hasznosságában, és gúnyolódott: Az élet túl rövid ahhoz, hogy naptári bölcsességekre pazaroljuk el.

Marla vitába szállt vele, és elmagyarázta, hogy a bölcsesség nem veszíti el a jelentőségét attól, hogy konyhafilozófusok is idézik. A vitájuk uralta az órát, és csak másnap ért véget. Egy szenzációval. Kilian ugyanis nem csak elismerte, hogy Marla meggyőzte őt. Úgy tűnt, annyira lenyűgözte az életmottója, hogy az alkarjára tetováltatta:

Minden embernek két élete van.

A második abban a pillanatban kezdődik,

amikor rájössz, hogy csak egy életed van.

Plátói barátságuk (vagy talán több is?) a megbecsülés e mindenki számára látható jelével kezdődött, amelyben az önként magányos és az önkéntelen kívülálló eszmét cseréltek a tanulnivalóról és magánügyekről, megosztották egymással a füzeteiket és a gondjaikat, és végül már többet tudtak egymásról, mint néhány friss házaspár. A kölcsönös bizalmuk odáig jutott, hogy még a naplójukat is odaadták egymásnak olvasásra.

A feje fölött magasan madárraj röppent fel a Wannsee irányába, és kirángatta Marlát a gondolataiból.

Az órájára nézett. Tizenkilenc óra harminchét perc. Elég ideje van még ahhoz, hogy tartsa az időpontot.

Kivette a cipősdoboz méretű holmit a csomagtartóból. A csomagon lévő kézzel írt üzenet éppoly furcsa volt, mint a kézbesítési utasítás:

Hansen kisasszonynak, személyesen. Kérjük, a kézbesítő jelenlétében nyissa ki, és nyugtázza! De ne nyissa ki 19:49 előtt!

Egy másodperccel sem korábban.

3. fejezet

Hansen?

Amennyire tudta, Marla nem ismert senkit ezzel a vezetéknévvel. Ennek ellenére a furcsa kézbesítési utasítással együtt valami megmoccant miatta a tudatalattijában. Bár egy olyan hangon, amelytől Marla kissé nyugtalankodni kezdett.

– Ugyan már, Marla, szedd össze magad! – intette magát.

A csomagnak volt egy fogantyúja, ami azért is volt praktikus, mert a küldemény körülbelül annyit nyomott, mint egy tégla. A kezében tartva átkelt a személyzeti parkolón az épület felé. Csak egy könnyű vászonblúzt, rövidnadrágot és szandált viselt, de néhány méter után máris megizzadt. A parkolót az egyik oldalon fák szegélyezték, amelyeknek az ágai és levelei nem mozdultak. A szél hiánya felerősítette a kemencehatást.

Barcelonában most még melegebb lehet, próbálta magának szépíteni az időjárást. Tudta, hogy imádna ott lenni. Marla örült, hogy Kilian e-mailben megkérdezte, nem akar-e mégiscsak csatlakozni az érettségi kiránduláshoz:

Kérlek, ne hagyj egyedül ezekkel a műveletlen piásokkal! Ugyanabból a fajtából származunk, Marla. Amíg ők szívószálon keresztül isszák a sangriát, mi a Bernoulli-féle áramlási sebességet akarjuk kiszámítani. Hogyan sikerülne ez a segítséged nélkül?

Marla nevetett, és azt válaszolta, hogy majd meggondolja, de az igazság az volt, hogy már döntött. Ez volt az egyetlen ok, amiért minden megbízást elvállalt ennél a futárcégnél. Hogy finanszírozni tudja az egyhetes utazás költségeit. Az anyja csak a legszükségesebbeket fizette neki, Leven megint eltűnt, a nagymamája pedig már egy hónapja egy idősek otthonában lakott, és minden fillért félre kellett tennie. Marlának tehát még mindig nem volt elég pénze a repülőjegyre, a szállodára, a klubokra, az éttermekre és az ajándéktárgyakra.

De még van tizenöt napom az indulásig.

A csomaggal a kezében elhaladt egy tábla mellett, amely az épületben működő cégeket sorolta fel. A nevek némelyike olvashatatlan volt, a logók megsárgultak, az írás lepergett.

Egyiken sem ismerte fel a HANSENt.

A bejárathoz vezető gránitlépcsők közül épp fellépett az elsőre, amikor az esti nap hirtelen elsötétült, anélkül hogy akár csak egy felhő is lett volna az égen.

Marla úgy nézte az alkarját, mintha a testrész nem is hozzá tartozna. Libabőr borította.

Mi folyik itt?

Megfordult, és észrevette a fekete kombit. A parkoló szélén, egy tölgyfa mellett parkolt. Marla alaposan szemügyre vette a járművet, amely úgy nézett ki, mint egy halottaskocsi.

És amelyben Marla egy árnyékot vett észre.

A hátsó ülésen.

Csak egy pillanatra.

Aztán eltűnt.

Marla megdermedt. Kényszerítette magát, hogy megnyugodjon.

Tizenkilenc óra harminckilenc perc van egy gyönyörű nyári estén.

Mi baj történhetne?

Oké, az árnyék elhúzhatta volna a kombi ajtaját, és ráugorhatott volna. De ha Edgar ezt tervezte volna, akkor korábban sokkal jobb lehetőségei nyíltak volna arra, hogy ártson neki. Például a hálószobája sötétjében. De persze ez badarság volt.

Már nem él. Halott. Edgar nem tehet velem semmit.

Marla sarkon fordult. Megragadhatná az alkalmat, hogy megbizonyosodjon arról, nincs ott semmi, ami veszélyes lehet. Izzadt kezével ellentétben a torka teljesen kiszáradt. Nyelt egyet, amitől megreccsent a füle, és sokkal hangosabban hallotta a környező zajokat: a közeli városi autópálya egyenletes morajlását, egy valamivel távolabbi irodaházból hallatszó nevetést, tücskök ciripelését. És a kaparászást. Az autóból jött. A hátsó ülésről. Mintha hosszú körmök kaparásznának egy bőrkanapén. Dobogó szívvel beárnyékolta a szemét, és megpróbált bepillantani az oldalablakon keresztül, amely visszaverte a napfényt. És meglátta…

Nem Edgar. Persze hogy nem. Semmi veszélyes, ellenkezőleg, egy tehetetlen lény, aki, úgy tűnt, közelebb van a halálhoz, mint az élethez.

4. fejezet

– A francba, mióta lehetsz már odabent? – szólt Marla a szélvédőn keresztül a hátsó ülésen fásultan fekvő kiskutyához. Míg a szürkésfekete szőrcsomónak (úgy sejtette, hogy snaucerkölyök lehetett) még éppen volt ereje felállni, és árnyékként mutatkozni a szélvédő mögött, most úgy tűnt, hogy túlságosan gyenge még a nyelve irányításához is. Úgy lógott ki petyhüdten a szájából, mint egy lyukas lufi. Nem csoda ebben a perzselő hőségben. Ha odakint harmincöt fok lehetett, milyen elviselhetetlen meleg uralkodhatott a fekete autóban? Egyetlen ablak sem volt nyitva, még résnyire sem. Egy szauna hideg medencének tűnhetett a kocsi belsejéhez képest.

– Hé… – Marla bekopogott az ablakon, de szegény állat alig mozdult.

Ki csinál ilyet? Az év egyik legmelegebb napján?

A fogantyújánál fogva felemelte a csomagot. Bólintott egyet, és habozás nélkül betörte vele az ablakot.

Az üveg a hátsó ülés lábterébe hullott.

Marla felhúzta az ajtózár csapszegét, és kinyitotta a kocsit.

– Hé, kölyök, minden rendben. Nem lesz semmi gond – mondta megnyugtatóan.

Az állat meg sem mozdult. Nem csoda. Marla lehajolt, és úgy érezte, mintha sütőbe dugta volna a fejét. Amikor megtapogatta a kis fejecskét, szegény kutya megpróbálta megnyalni a kezét.

Jó, még nem késő. Remélhetőleg.

Óvatosan felemelte. Egy apró, gyenge batyu, vadul dobogó szívvel.

– Tarts ki! – suttogta neki.

Az első ülések közötti pohártartóban felfedezett egy nyitott üveg szénsavas italt.

Először árnyékba kellett húzódniuk. A tölgyfa alá vitte a kutyát, és óvatosan a kiszáradt földre fektette. Aztán kivette a kombiból a vizespalackot, kinyitotta, és először az ujjait, majd a kutya nyelvét nedvesítette meg. Az állat szeme kinyílt, és kimeredt, hálás pillantást vetett rá. Marla érezte, hogy a szíve hevesen kezd verni az örömtől.

– Jól van, kicsikém. Nagyon jó. Igyál csak! – Odatartotta neki az üveget. A kutya megnyalta a nyílást, és Marla egyenesen a szájába öntött egy kis vizet.

– Ez az, igen.

Az állat kedve lassan, de folyamatosan visszatért. Megpróbált feltápászkodni a mellső lábaira, de a következő pillanatban visszazuhant hason fekvő helyzetbe.

Marla körülnézett. Senki sem volt a közelben. Letérdelt a kiskutya elé, és megvakargatta az állát, amit az láthatóan élvezett. Aztán lecsatolta a nyakörvét, hogy ne dörzsölje, és felfedezett egy kis titkos rekeszt a belsejében.

Abban a reményben, hogy megtudja a kutya nevét, és így a gazdi elérhetőségét, felnyitotta a tépőzárat.

Lám, lám, lám!

A rekeszben egy kis papírlapot talált. Tárcsázta a rajta lévő számot, amely furcsán ismerősnek tűnt.

Kicsengett, és Marla a döbbenettől félrenyelte a saját nyálát. Nemcsak a telefonjában hallotta a csörgést, hanem néhány lépéssel távolabb is, ami azt jelentette, hogy a mobiltelefon, amit hívott, közvetlenül mögötte volt.

A fekete kombiban.

Visszasétált a kocsihoz. Lassan ismét kinyitotta az utasoldali ajtót, mintha arra számított volna, hogy a kombiban ülők közül valaki felfigyel rá, aki aztán veszett állat módjára ráveti magát. Újra leült a hátsó ülésre, és felfedezte a mobiltelefont az anyósülés lábtérében.

Rezgett, mint egy csörgőkígyó, a kijelzője fényesen világított. És olyasmit mutatott, amitől Marla megkérdőjelezte a józan eszét.

Ez meg mi?

Minél tovább bámulta a képernyőt, annál inkább elkezdett reszketni, pedig az autóban még mindig túl meleg volt. Legszívesebben elszaladt volna, de nem tudta levenni a szemét a fotóról, amelyen egy fiatal nő volt látható, kissé túl nagy és kissé görbe orral, barátságos arccal, amelyet mosolygó szemek uraltak. Fölötte a szöveg:

MARLA LINDBERG, MUNKAHELYI MOBILTELEFON HÍV!

Jézusom!

Legszívesebben felsikoltott volna.

Akárkit hívott is, a munkahelyi telefonszáma el volt neki mentve.

5. fejezet

A régi klinika épületében Marlát kellemes hűvös fogadta. Ám ez volt az egyetlen kellemes dolog, ami a környezetről elmondható volt.

– Hé, ez meg mi? Egy előre hozott érettségi tréfa? – kiáltott be az üres, látszólag ablaktalan folyosóra. Odabent sehová sem hatolt be a napfény. Marla érkezésére a bejáratnál lévő mozgásérzékelő a folyosón több mennyezeti lámpát is felkapcsolt. Mr. Grill-lel a karjában (ahogy szegény kutyát elkeresztelte, akit majdnem megsütöttek) zárt ajtók mellett sétált el, amelyekről egy börtönfolyosó jutott az eszébe.

Furcsa.

Ha Marlának valami pozitívumot kellett találnia a gyermekkorában átélt borzalmakban, akkor az az volt, hogy Edgar Lindberg beteges viselkedése segített neki abban, hogy hihetetlenül jó érzékelő- és megfigyelőképességet fejlesszen ki. Marla ezt akkoriban nem vette észre. Csak a terápia során tudatosultak benne azok a korai jelek, amelyek már fiatalon üzentek neki, hogy valami nincs rendben az apja viselkedésével. Például, amikor egy kicsit túl sokáig nézett rá, vagy amikor egy pillanattal több időre hagyta a kezét a vállán, mint kellett volna. Leven is látta ezt, ahogy később bevallotta neki, és beszélt erről az anyjával. Thea dühös lett, és obszcén, morbid gondolatokkal vádolta a fiát. Ez volt az a pillanat, amikor a tizenhét éves Leven végleg szakított a szüleivel, amit még aznap este meg is pecsételt két üveg tequilával. Ekkor kezdett el önsajnálatból inni. Később, miután elköltözött, azért rúgott be, hogy elnyomja a bűntudatát, amiért otthagyta a kishúgát ebben a nyomasztó szülői házban.

Mivel nem akarta beismerni, hogy sötét, félelmetes követője a legközelebbi családtagjai közül származott, Marla minden erejével igyekezett más okra visszavezetni a megérzéseit.

Még ma is minden ismeretlen helyiséget átnézett, a lehetséges veszélyforrások után kutatva. Azt kérdezte magától: ki lehet odabent? Vannak-e olyan zugok, ahol el lehet bújni? Milyen menekülési útvonalak állnak rendelkezésre? Gyakorlott szemmel vizsgálta a környezetét. Még most is észrevett olyan dolgokat, amelyek másoknak ebben a bizarr helyzetben talán elkerülték volna a figyelmét.

Ahogy az várható volt, a kórház épülete lepusztultnak és romosnak tűnt. De inkább olyan volt, mintha egy díszletrendező vette volna a fáradságot, hogy azt a benyomást keltse, mintha évek óta üresen állna, holott a valóságban naponta jöttek-mentek itt az emberek.

A bejárati ajtónál, amely csak résnyire volt nyitva, a kaputelefon-rendszert kitépték, ám a Schilfhorn Szülészeti Klinika felirat fényesen ragyogott. A folyosó részben felszakadt linóleumpadlója tisztítószer-szagot árasztott; a padlón papírok hevertek, de még ezek is mintha szándékosan lettek volna odadobálva, akárcsak az itt-ott szakadt szemeteszsákok, amelyek szinte minden, a folyosóról nyíló ajtó előtt ott voltak, egymástól gyanúsan egyenlő távolságra.

Az egyikben Marla egy tálat fedezett fel, amit magához is vett.

– Hansen asszony? – kiáltotta, bár már régóta meg volt győződve arról, hogy valaki, valószínűleg az osztálytársai, megtréfálják. Az egyetlen, aki válaszolt, Mr. Grill volt, aki megpróbálta megnyalni az állát.

A lábával kinyitotta a Beteg-WC feliratú ajtót. A vízvezeték működött. A csapból hűvös víz folyt a kagylóba. Mr. Grill mohón belemártotta a fejét.

– Kellemesen hűvös ez a csempe, tudnál várni itt egy percet? Mindjárt jövök, kicsim.

Marla általában meglehetősen félénk volt, és egyedül soha nem merészkedett volna be ebbe az elhagyatott épületbe. Megfordult volna, és azt mondta volna a főnökének, hogy valaki másnak kell kézbesítenie a csomagot. Rövid időre a Mr. Grill-lel történtek miatt érzett dühe túlságosan magabiztossá tette. Mostanra azonban a kezdeti izgalom elszállt, és úgy döntött, nem marad tovább ezen a helyen.

Abban a pillanatban meglátta, melyik szoba előtt áll.

A 012-es számú.

Szülőszoba – állt közvetlenül a szám alatt. Az ajtó elég széles volt ahhoz, hogy egy kórházi ágyat át lehessen tolni rajta.

És résnyire ki is volt nyitva.

Marla körbejáratta a tekintetét, egy pillanatra elgondolkodott, bizonytalanul nézett az egyik kezében lévő csomagra, a másikban a telefonra. Aztán győzött a kíváncsisága.

Zsebre vágta a mobiltelefonját, és bekopogott, bár biztos volt benne, hogy teljesen feleslegesen.

Nincs is itt senki.

Ahogy arra számított is, nem kapott választ.

– Halló?

Belépett a szobába. Ugyanabban a pillanatban a folyosó lámpája kialudt mögötte.