A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

His Holiness The Dalai Lama and Archbishop Desmond Tutu with Douglas Abrams:

The Book of Joy. Lasting Happiness in a Changing World

Avery, an imprint of Penguin Random House LCC, New York, 2016

Ötödik kiadás

Fordította Papolczy Péter

Copyright © 2016 by The Dalai Lama Trust, Desmond Tutu and Douglas Abrams

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2025

Borítófotó © Miranda Penn Turin

Kötetterv Amanda Dewey

Minden jog fenntartva

fotók © Miranda Penn Turin és © Tendzin Csoedzsor

Az öröm könyve c. kötet eladásából származó jogdíjat a szerzők a Dalai Lama Charitable Trust, a Desmond & Leah Tutu Legacy Foundation és a dharamszalai Tibeti Gyermekfalu javára ajánlják fel.

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Hudácskó Brigitta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti alapján készítette és a belső oldalakat tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-768-7

TARTALOM

Meghívás az örömre

Bevezetés

Érkezés: Törékeny lények vagyunk

1. nap
Az igaz öröm természete

Miért nem vagy morózus?

Nincs szépség szenvedés nélkül

Lemondani az élvezetekről?

A létező legnagyobb öröm

Ebéd: Csodás, amikor két csintalan ember találkozik

2. és 3. nap
Az öröm akadályai

Készülő remekmű vagy

Félelem, stressz és szorongás: Nagyon ideges voltam

Frusztráció és harag: Régebben kiabáltam

Bánat és gyász: A fájdalmas pillanatok fűzik szorosra a köteléket

Kétségbeesés: A világban tombol a zűrzavar

Magány: Nincs szükség bemutatkozásra

Irigység: Megint jön az a pasas a Mercedesével…

Szenvedés és viszontagságok: Nehézségeken gázolunk át

Betegség és halálfélelem: Inkább megyek a pokolba

Meditáció: Elárulok egy titkot

4. és 5. nap
Az öröm nyolc pillére

1. Nézőpont: Sok eltérő szemszög létezik

2. Alázat: Próbáltam játszani a szerényt

3. Humor: A nevetés, a viccelődés sokkal jobb

4. Elfogadás: Csakis itt kezdődhet a változás

5. Megbocsátás: Lerázni a múlt láncát

6. Hála: Micsoda szerencse, hogy élhetek

7. Együttérzés: Valami, amit el akarunk sajátítani

8. Nagylelkűség: Eltölt minket az öröm

Ünneplés: Táncolni és énekelni fogtok Tibet utcáin

Távozás: A végső búcsú

Örömgyakorlatok

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

MEGHÍVÁS AZ ÖRÖMRE

Egy kerek születésnap megünneplésére együtt töltöttünk egy hetet Dharamszalában, hogy élvezzük egymás baráti társaságát, és létrehozzunk valamit, ami reményeink szerint mások számára lesz születésnapi ajándék. A születésnél talán nincsen örömtelibb pillanat, az élet java mégis szomorúságban, stresszben, szenvedésben telik. Reméljük, hogy e könyvecskével több öröm és boldogság lesz az életedben.

Nem a balsors határozza meg a jövőnket. Hanem mi magunk. Minden nap minden percében meg- és újrateremthetjük az életünket és magának az emberi életnek a minőségét a földünkön. Ekkora hatalommal bírunk.

A tartós boldogságot nem úgy érjük el, ha valami célt vagy eredményt hajszolunk. Nem a vagyon vagy a hírnév rejti. Hanem az emberi elme és szív, és reményeink szerint itt fog rátalálni az olvasó is.

Társszerzőnk, Douglas Abrams, volt oly kedves, és interjúkat készített velünk a dharamszalai hét folyamán. Megkértük, hogy szője össze szavainkat, és tegye hozzá saját hangját is narrátorként, így nemcsak saját véleményünket és tapasztalatainkat tudjuk megosztani, hanem azt is, mire jutottak a tudósok és mások az öröm forrását illetően.

Nem kell nekünk hinni. A mondanivalónkból semmit sem szabad hittételnek tekinteni. Csupán elmeséljük, amit két nagyon eltérő világból érkezett barát látott és megtanult hosszú élete során. Azt reméljük, hogy szavaink igazát az olvasó saját életére alkalmazva fogja megtapasztalni.

Minden nap egy lehetőség az újrakezdésre. Minden nap a te születésnapod.

Hozzon ez a könyv áldást minden érző lénynek és Isten minden gyermekének – köztük neked is.

Tendzin Gyaco, Őszentsége, a dalai láma

Desmond Tutu, Fokváros nyugalmazott érseke

BEVEZETÉS

(Douglas Abrams)

Amint kiléptünk a repülőgépből a Himalája hósipkás hegycsúcsaival övezett kis reptéren, a fülsüketítő motorzaj közepette, a két régi barát átölelte egymást. Az érsek gyengéden megérintette a dalai láma arcát, aki csücsörített, mintha csókot dobna az érseknek. Mérhetetlen szeretettel és barátsággal teli pillanat volt. Az egyéves előkészületek során azzal nagyon is tisztában voltunk, micsoda jelentősége lesz ennek a találkozónak a világ számára, de azt nem tudtuk, mit jelent majd a közösen eltöltött hét kettőjüknek.

Hatalmas megtiszteltetés és egyben ijesztő felelősség beszámolnom erről a társalgásokkal töltött rendkívüli hétről az indiai Dharamszalában, a száműzetésben élő dalai láma lakhelyén. Ebben a könyvben megpróbáltam hűen visszaadni a két férfi meghitt, nevetéssel és megható pillanatokkal tűzdelt beszélgetéseit szeretetről és veszteségről.

Bár személyesen mindössze fél tucatszor találkoztak, a köztük kialakult kötelék túlmutatott ezeken a rövid látogatásokon, és mindketten „csintalan lelki testvért” láttak a másikban. Először, és jó eséllyel utoljára adódott alkalmuk ennyi időt együtt tölteni, és élvezni barátságuk örömét.

A halandóság ólmos léptei végigkísérték a társalgásainkat. Az utazást kétszer is módosítanunk kellett, hogy az érsek részt vehessen ismerősei temetésén. Mivel egészségük és a világpolitika mintha összeesküdött volna találkozásuk ellen, tudtuk, talán most vannak együtt utoljára.

Egy héten át ültünk a tompított fényű lámpáknál, amelyeket gondosan úgy állítottak be, hogy ne sértse a dalai láma érzékeny szemét, miközben öt kamera forgott körülöttünk. Az öröm megértésére indított expedíciónkon az élet legmélyebb témáit jártuk körül. Az igazi örömöt kerestük, ami nem függ az ingatag körülményektől. Tudtuk, hogy szót kell ejtenünk az akadályokról, amik miatt az öröm oly gyakran bizonyul elérhetetlennek. A társalgások során az öröm nyolc pillérét határozták meg – négyet az elme és négyet a szív számára. A két nagy vezető a legfontosabb alapelvekben egyetértett, de még nézeteltéréseik is megvilágító hatással bírtak, miközben próbáltuk leszűrni a tanulságokat, amik segíthetnek az olvasóknak megtalálni a tartós boldogságot folyamatosan változó, gyakran beteg világunkban.

Mindennap kortyolgathattuk a meleg Dardzsiling teát, és ehettünk hozzá kenyeret – tibeti lepénykenyeret. A filmes stáb minden tagját meghívták ezekre a teázásokra és étkezésekre. Egy kivételes reggelen a dalai láma még a saját meditációs gyakorlatába is bevezette az érseket a magánrezidenciáján, az érsek pedig megáldoztatta a dalai lámát, ami általában csak a keresztény hitűek kiváltsága.

A hét végén megünnepeltük a dalai láma születésnapját a Tibeti Gyermekfaluban. Ez egy bentlakásos iskola Tibetből elmenekült gyerekek számára, hazájukban ugyanis a kínai hatóságok nem engedélyezik a tibeti kultúrára és nyelvre épülő oktatást. Szüleik indítják őket útjukra a hegyeken keresztül egy kísérővel, aki megígéri, hogy elviszi a gyerekeket a dalai láma egyik iskolájába. Elképzelni is nehéz a szülők fájdalmát, akik úgy bocsátják útjára gyereküket, hogy tudják, egy bő évtizedig nem látják viszont, de az is lehet, hogy soha.

Több mint kétezer, megannyi traumát átélt diák és tanár boldogan éljenzett, amikor a dalai láma, akinek szerzetesi fogadalma tiltja a táncot, tett egy óvatos kísérletet a shimmyre, miután felbátorodott az ellenállhatatlanul bugizó érsek láttán.

A dalai láma és az érsek korunk két nagy szellemi mestere, ugyanakkor erkölcsi vezetők is, akik saját hagyományaikat meghaladva mindig az egész emberiség iránti aggodalomból szólnak. Bátorságuk, állhatatosságuk és az emberiség iránti kitartó reményük milliókat inspirál, mivel nem hajlandók behódolni a mindannyiunkat fenyegető divatos cinizmusnak. Örömük nyilvánvalóan nem könnyed vagy felületes, hanem a nehézségek, az elnyomás és a küzdelem kohójában edződött. A dalai láma és az érsek emlékeztetnek bennünket arra, hogy az öröm valójában születésünktől jár nekünk, még a boldogságnál is alapvetőbb jogunk.

– Az öröm – ahogy az érsek a hét folyamán kijelentette – sokkal nagyobb a boldogságnál. Míg a boldogságot gyakran a külső körülmények függvényének tekintik, az örömöt nem. – Az elmének – és a szívnek – ez az állapota sokkal közelebb áll mind a dalai láma, mind az érsek megfejtéséhez arról, mi mozgatja az életünket, és mi vezet kielégítő és értelmes élethez.

A társalgások akörül forogtak, amit a dalai láma „az élet céljának” nevezett, vagyis a szenvedés elkerülése és a tartós boldogság felfedezése körül. Megosztották egymással nehezen megszerzett bölcsességüket arról, hogyan lehetséges az örömteli élet az elkerülhetetlen sorscsapások ellenére. Együtt keresték a választ arra a kérdésre, hogyan válhat az öröm pillanatnyi állapotból tartós tulajdonsággá, egy múló érzésből a létezés folyamatos módjává.

Ez a könyv az első perctől fogva egy háromemeletes tortaként volt megálmodva.

Az első szint a dalai láma és Tutu érsek tanítása az örömről: Csakugyan lehet örömöt érezni a mindennapi gondok fogságában: miközben bosszankodunk a reggeli forgalmi dugóban, félünk, hogy nem tudjuk eltartani a családunkat, haragszunk a minket megbántókra, gyászoljuk elhunyt szeretteinket, ledöntenek minket a betegségek, és szembenézünk a halál feneketlen mélységével? Hogyan fogadjuk el létünk valóságát tagadás nélkül, hogyan emelkedjünk felül az elkerülhetetlen fájdalmon és szenvedésen? És még ha a mi életünk jó is, hogyan élhetünk örömben, amikor körülöttünk oly sok a szenvedés: amikor a nyomor megfosztja az embereket a jövőjüktől, amikor erőszak és rettegés uralja az utcákat, és amikor már magát a földi életet fenyegeti ökológiai katasztrófa? Ez a könyv többek között ezekre a kérdésekre is megpróbál választ adni.

A második szint az örömről és a tartós boldogsághoz elengedhetetlennek tartott összes többi tulajdonságról szóló legújabb tudományos eredményeket foglalja magában. Az agykutatás és a kísérleti pszichológia új felfedezéseinek köszönhetően ma már mélyreható ismeretekkel rendelkezünk az emberi boldogságról. Az utazás előtt két hónappal együtt ebédeltem Richard Davidson idegtudóssal, a boldogságkutatás úttörőjével, aki meditálókat tanulmányozott, és megállapította, hogy a meditáció jótékony hatást gyakorol az agyra. Egy vietnámi étterem teraszán ültünk San Franciscóban, a városban örökösen fújó szél összeborzolta kisfiús frizurájának deres tincseit. Míg ettük a tavaszi tekercset, Davidson elmesélte, hogy a dalai láma egyszer bevallotta neki: motiválóan hatnak rá a meditációval kapcsolatos tudományos kutatások, különösen kora reggeli összpontosításokhoz, miután kikel az ágyból. És ha a tudomány segít a dalai lámának, akkor nekünk többieknek még több segítséget nyújthat.

A spiritualitást és a tudományt túl gyakran tekintjük egymással ellentétes, kibékíthetetlen erőknek. Tutu érsek azonban hangot adott meggyőződésének, miszerint fontos számára az úgynevezett „önmagát megerősítő igazság” – amikor a tudás különböző iskolái mind ugyanarra a következtetésre jutnak. Hasonlóképpen, a dalai láma is ragaszkodott ahhoz, hogy ez ne egy buddhista vagy keresztény könyv legyen, hanem egy egyetemes mű, amit a vélemények és hagyományok mellett a tudomány is alátámaszt. (Kiterítem a lapjaimat: jómagam zsidó vagyok, bár világi embernek tartom magam – szinte olyan, mint egy vicc eleje: egy buddhista, egy keresztény és egy zsidó bemennek a kocsmába…)

A torta harmadik szintjét a dalai láma és az érsek Dharamszalában közösen eltöltött hetének történetei adják. Ezek a testközeli, személyes fejezetek révén az olvasó is részese lehet az utazásnak: az első öleléstől egészen a búcsúig.

A könyv végén található még egy Örömgyakorlatok című válogatásfejezet is. Mindkét mester megosztotta velünk naponta ismételt gyakorlatait, saját érzelmi és szellemi életük alappilléreit. A célunk ezzel nem az, hogy biztos receptet adjunk az örömteli élethez, hanem hogy bemutassunk néhány technikát és hagyományt, amelyek jó szolgálatot tettek a dalai lámának, az érseknek és számtalan más embernek az évezredek során. Reméljük, hogy ezek a gyakorlatok hozzásegítik majd a kedves olvasót, hogy a könyvben szereplő tanításokat, történeteket és tudományos eredményeket beépítse a mindennapjaiba.

Abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy korunk számos nagy szellemi tanítójával és tudományos úttörőjével dolgozhattam együtt, segítve őket másoknak is átadni az egészségről és a boldogságról szerzett ismereteiket. (Ezen tudósok közül sokan nagylelkűen hozzájárultak ahhoz, hogy kutatásaik eredményét felhasználjuk könyvünkben.) Biztos vagyok benne, hogy az öröm iránti szenvedélyem – na jó, rögeszmém – még gyerekkoromban kezdődött, amikor szerető otthonomra a depresszió sötét árnyéka vetült. Mivel nagyon fiatal koromtól fogva megannyi fájdalomnak voltam tanúja és elszenvedője, tudom, hogy gyötrelmeink nagy része a fejünkben és a szívünkben zajlik. Az öröm és a szenvedés megértésére irányuló élethosszig tartó expedíciómnak ez a Dharamszalában töltött hét volt rendkívüli és emberpróbáló csúcspontja.

Az emberek küldöttjeként öt napon át interjúkat készítettem, szemébe nézve a világ talán két legjóságosabb emberének. Szkeptikus vagyok mindazon varázslatos benyomásokkal kapcsolatban, amelyeket egyesek a szellemi tanítók közelségének tulajdonítanak, de rögtön az első naptól kezdve éreztem valami zsongást a fejemben. Meghökkentő volt, de talán csak annyi történt, hogy a tükörneuronjaim, ezek a különleges, empatikus agysejtek magukévá tették azt, amit e két rendkívül szeretetteljes ember tekintetében láttam.

Szerencsére nem egyedül kellett megbirkóznom annak hatalmas feladatával, hogy bölcsességüket közérthető formába sűrítsem. Az első perctől az utolsóig velem tartott Thupten Dzsinpa buddhista tudós, aki már több mint harminc éve a dalai láma tolmácsa. Éveken át buddhista szerzetes volt, de aztán otthagyta ezt az életet, hogy megnősüljön és családot alapítson Kanadában, így keresve sem lehetett jobb társat találni arra, hogy nemcsak eltérő nyelvek, de eltérő világok között is közvetítsen. A társalgások során egymás mellett ültünk, és Dzsinpa a kérdések megfogalmazásában és a válaszok értelmezésében egyaránt segítségemre volt. Megbízható munkatársam és kedves barátom lett.

Nem csak a saját kérdéseinket tettük fel. Az egész világ megfogalmazhatta kérdéseit az örömről, és jóllehet végül csak három napunk volt összegyűjteni a kérdéseket, ezernél is többet kaptunk. Lenyűgöző volt, hogy a legtöbben nem azt kérdezték, hogyan találhatjuk meg a magunk örömét, hanem azt, hogy miként lehet örömteli életet élni egy olyan világban, ahol ennyi a szenvedés.

A hét folyamán gyakran intettek nemet ujjukkal, játékosan kimutatva eltérő véleményüket, hogy aztán a következő pillanatban már gyengéden megfogják egymás kezét. Az első ebédünk alkalmával az érsek elmesélte egy közös előadásuk történetét. Éppen készültek felsétálni a színpadra, amikor a dalai láma – akit világszerte a jóság és a béke szobraként ismernek – úgy tett, mint aki meg akarja fojtani spirituális testvérbátyját. Az érsek erre a dalai lámához fordult, és azt mondta: – Hékás, vesznek minket a kamerák, viselkedj szent ember módjára!

Ez a két ember arra emlékeztet bennünket, mennyire fontos, miként viselkedünk nap mint nap. Még a szent embernek is úgy kell viselkednie, mint egy szentnek. Ám hiába hisszük a szent embereket komolynak, szigorúnak, ájtatosnak és visszafogottnak, ők ketten sem a világhoz, sem egymáshoz nem így viszonyulnak.

Az érsek soha nem állította magáról, hogy szent lenne, a dalai láma pedig egyszerű szerzetesnek tartja magát. Eleven példái annak, hogy az ember fájdalmak és viszontagságok közepette is békére, bátorságra és örömre lelhet az életében.

Ezzel a könyvvel nemcsak bölcsességüket, hanem emberségüket is szeretnénk megosztani. Mindketten úgy látják, hogy a szenvedés elkerülhetetlen, de a rá adott reakció már rajtunk múlik. És semmilyen elnyomó vagy megszálló hatalom nem foszthat meg minket ettől a szabadságtól.

Az utolsó pillanatig nem tudtuk, hogy az érsek orvosai engedélyezik-e számára az utazást. A prosztatarákja kiújult, a szervezete lassan reagált a kezelésre, ezért orvosai most egy kísérleti szakaszban lévő eljárással igyekeztek megfékezni a rákot. Amikor repülőnk földet ért Dharamszalában, az érsek széles mosolyát és csillogó zöldesszürke szemét elnézve meglepetten fedeztem fel arcán nemcsak a várakozás, de az izgatottság és némi aggodalom jeleit is.