Julia RedHood

IN FLAMES

Égess el!

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Julia RedHood, 2025

Copyright © Ceglédi Jánosné

Címlap, tördelés: Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-148-0

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Első fejezet

Rendbontás

Harvey letörölte a táblát a tanteremben. Krétapor szállt fel körülötte. Általában világos inget viselt, de azért mégis leporolta. A tábla egyik sarkán lévő tartóra tette a szivacsot. A karórájára pillantott, és sóhajtott egyet. Az asztal szélének dőlt farmerja zsebébe dugott kézzel. Alig várta, hogy elkezdődjön, majd gyorsan befejeződjön ez a nap. A zöld padok felé fordult, mögöttük az üveges szekrényben kitömött állatok és csontvázak sorakoztak. Már kirázta tőlük a hideg. Nem régóta tanított a gimnáziumban, azonban már most utálta. Huszonhét éves, világosbarna hajú, magas fickó volt. Egyedül élt, és csak hétvégente keresett társaságot. Nem szívesen nyílt meg senki előtt, és épp ezért várta a diákokat inkább a teremben, kerülve a tanári szobát.

Hangos nevetésre lett figyelmes. A tanulók egyébként is elég zajosan készülődtek, de a nevetést furcsállta Harvey. Elindult az ajtó irányába egy baljós megérzéssel. A folyosóval találta szemben magát, ahol a sötétkék egyenruhát viselő diákok egy csoportba tömörültek, és ebből már sejtette, hogy valami nagyon nincs rendben.

– Mi ez? – kiáltott fel, erre a diákok ránéztek, és a jókedv ijedt csenddé változott.

Harvey karjára libabőr futott, és a pulzusa magasabbra szökött dühében. Persze ezt nem mutatta ki, ahogy semmit, viszont komoly, mély hangjába vegyült egy haragos él. Sok diák úgy hívta a háta mögött: faszfej őrnagy. Máris szerzett egy kis hírnevet azzal, hogy első hetén bejelentés nélkül íratott tesztet, és mivel szinte senki se készült fel, jó eredmény alig született. Bár ő tudott arról, hogy „becézik”, meg arról is, hogy ennek mi az oka. Őrnagy azért lett, mert semmilyen érzelem se tükröződött az arcán, és általában olyan kimérten sétált, mintha számolná a lépéseit.

Dustin Smith, aki nemrég költözött a városba az anyjával, mert elváltak a szülei, a fekete-fehér kövön feküdt, mellette három srác állt, az egyik tartotta a két karjánál, hogy ne kelhessen fel...

Második fejezet

Veszélyes állapot

A házban már csak Dustin volt, amikor reggel a meleg napfény besütött az ablakon a szobákba. A fiú a telefonja ébresztőjére kelt fel. Anyja gyárban dolgozott távol, majdnem egy órányira. Csupán egy hónap választotta el az érettségitől, és ezt követően végre elbúcsúzhat az iskolától, de akkor még jogosan szorult össze a gyomra, amiért muszáj készülődnie. Nagyot sóhajtott, aztán felült, és jól kinyújtózott. Megizzadt éjszaka, ezért úgy érezte magát, mint egy ázott kutya. A pólója szinte rátapadt a mellkasára. Gyorsan vert a szíve is, és a lába nehezen indult meg, miután felállt.

Becsoszogott a fürdőszobába, és még zúgó fejjel, az álomtól zavaros gondolatokkal lépett be a kádba. Behúzta a zuhanyfüggönyt.

Istenem, miért? Miért kell megint odamennem? Már csak egy hónap. Egyetlen egy.

Igyekezett visszafogni az idegességet, azonban felvillant az egyik osztálytársa arca újra és újra lelki szemei előtt. Felfrissítette a langyos víz, és segített javítani a közérzetén, de kis híján kiáltott egy hang az agyában: maradj itthon. Maradj! Azt hitte, amikor az amerikai Seattle-ből elköltözött az anyjával, hogy boldog élete lesz egy teljesen új helyen.

Azon a helyen talán nem cikiznek majd – emlékezett vissza. – De miért is voltam ilyen naiv?

Három hete járt a Hamilton egyik városrészében, Westdale-ben lévő középiskolába, de úgy hatott, mintha tíz éve kínoznák ott. Ugyanaz folytatódott, ami Amerikában, nem számított, hogy már Kanadában van. Innen származott az anyja, a nagyszülei pár házzal odébb laktak.

Dustin arca egyre forróbb lett a feszültségtől. Összefonta a két karját a mellkasán, lehunyta a szemét, de a könnyei percről-percre melegebben martak. A csobogó víz hangja eltompult a fülében, csak a szíve dobogása dübörgött, akár egy nagyon hangos és monoton dobszó. Folyton ez történt vele, ha idegessé vagy stresszessé vált.

Ne! Ne gyere elő!

A víz erősen párologva spriccelt a szürke csempére akasztott zuhanyfejből, úgy megnőtt a hőmérséklete, hogy égési sebet okozhatott volna. Dustin alatta állt, viszont nem sérült meg. Reszketett. Aggódott és félt, hogy mi lesz ebből. Ha szörnyű hangulatba került általában valami borzalom következett be. Moccanni se mert. A bőrén gyöngyöző vízcseppek lassan felemelkedtek, és beleolvadtak a körülötte lebegő hatalmas párafelhőbe. Ekkor egy csörrenő hangot hallott kintről. Felkapta a fejét, nedves, sötétbarna fru-fruja meglibbent. Ugyanabban a pillanatban leeresztette a két kezét is, és a másodperc tört része alatt kék lángnyelvek csaptak ki az ujjaiból. Rögtön belekaptak a zuhanyfüggönybe.

Dustin ijedten hátrált, és a talpa megcsúszott a kádban, nekivetődött a csempének. Bámulta a függönyt, amit egyre jobban bekebeleztek a lángok. Zihálva szedte a levegőt, és remegő lábfejeit nézve próbált megnyugodni. Tisztában volt azzal, hogy amíg a szívverése le nem lassul, addig nem tűnnek el a lángok, és vizet nem tud engedni, mert az azonnal elpárolog.

Semmi baj, semmi baj... Csak te állíthatod meg.

Arra a dalra gondolt, amit a nagyapja énekelt neki kiskorában:

Messze van, de eljön

Eltakarja egy felhő

Angyali és kedves

Eljön majd érted

És magával visz.

Szerette ezt a dalt. A szíve máris mérsékelt tempóban lüktetett. A kék láng, ami barnára égette a zöld zuhanyfüggönyt, fokozatosan elhalt.

Felvette az egyenruhát és a hátizsákját. Mielőtt elhagyta a házat, kikémlelt az ajtón, de csupán az udvart és a pár napja fehérre festett fakerítést látta. Óvatosan lépett a tornácra, olyan érzete támadt, mintha figyelnék. Ekkor vette észre a törött cserepet és a fekete virágföldet szétszóródva a deszkapadlón. Elfintorodott a szájával, amikor megpillantotta a barna macskaürüléket. A szomszéd kandúrja megint rá akart ülni a cserépre, amit véletlenül lelökött. Még kölyök volt, és nem bírta felkaparni a rendes földet.

Anyám ismét nem fog virágot ültetni.

A gimnázium felé tartva azon járt Dustin esze, hogy vajon az anyja mit fog szólni a tönkretett zuhanyfüggönyhöz. Ez volt ebben a hónapban a második. Vettek egy új asztalterítőt is, két tányéralátétet, három ágytakarót. Meg a nagyapja átvitt egy másik szőnyeget az előszobába, mert a korábbin hatalmas fekete égésfoltok lettek.

Dustin jó nagy lélegzetet vett, mielőtt belépett az iskola előtérbe. Máris elindult a folyosó felé, hogy minél gyorsabban lepakolja a holmiját, aztán azonnal bemeneküljön a terembe vagy a mosdóba. Már rengetegen voltak körülötte, és beszéltek, nevettek meg gúnyos szemeket meresztettek rá.

Megállt a szekrénye előtt, és érezte, hogy újra elindul valami az agyában, minél jobban remeg a keze az idegességtől. Betette a füzetet, aztán aggódva fedezte fel, hogy az ujja helyén barnára égett a papír. Ilyenkor a gondolatai kuszává váltak, mintha azokat is eltüntette volna a tűz.

– Itt vagy, te kis majom?

Dustin megrezzent hallva a hangot. A másik felé fordult, és összerántotta sötét szemöldökét.

– Takarodj a közelemből Billy.

– Miért, mit teszel?

– Ne akard megtudni!

A két fiú farkasszemet nézett egymással. Dustin rettegett attól, hogy ismét úrrá lesz rajta a düh. Tudta, ha visszavágna, egyre haragosabb lenne, és bár Billy egy vérbeli barom volt, akkor se szerette volna bántani. Egyszerűbbnek tűnt, ha nem ellenkezik.

– A csajomat bámultad – mondta Billy, miközben megragadta Dustin nyakát hátulról, és lökött rajta egyet.

– Senki se bámulta a csajod.

– Kis szaros!

Dustin lehunyta a szemét. Mit mondjak? Mit mondhatnék? Inkább semmit se mondok. Dustin hagyta, hogy Billy térdhajlaton rúgja, erre összecsuklott. Máris a földön találta magát. Addigra rengeteg diák odagyűlt, és hangosan nevettek.

Dustin megragadta Billy csuklóját, hogy engedje el végre a kapucniját, és ne húzza őt a mellékhelyiség felé, ahol biztosan a WC-kagylóba akarja dugni a fejét, mint az első napján is. Billy felüvöltött, és hátrált. A csuklójára meredt, amin sajgó, hólyagos égést látott. Dustin azt képzelte, hogy felállhat, de nem tehette, mert Billy megfogta a karját. Erre megjelent Harvey:

– Billy, Dustin, velem jöttök az igazgatóhoz!

– De megégetett ez a barom! – üvöltötte Billy.

– Nem érdekel! Velem jöttök! – közölte nyomatékosabban, és határozott léptekkel elindult.

Harmadik fejezet

Egy jó barát

– Megégetett! – pattant fel a székről Billy, és Mrs. Willow elé tette a karját az asztal közepére.

Sajgott a sebe, és ha visszaemlékezett arra a pillanatra, amikor szerezte, zavarttá vált. A diáktársa érintésekor először úgy érezte, mintha jéghideg vízbe dugta volna a kézfejét. Aztán ez egyre mélyebbre hatoló, szúró, majd maró fájdalommá alakult át. Égette már meg a kezét korábban, egy kerti sütögetésnél otthon, de az más volt. Hideg láng – futott végig az agyán.

Az igazgatónő nagyra nyílt szemmel leste a hólyagokat a fiú bőrén, még a szemüvegét is megigazította, hogy jobban megfigyelje. Nem talált szavakat, és bár idős asszony létére megélt pár merész dolgot ebben az iskolában, most határozottan megdöbbent.

– Menjen tanítani Harvey, elintézem – dőlt hátra a karosszékben, nem is tekintett a sarokban, a szekrény mellett szinte elbújva ácsorgó férfira. – És köszönöm, hogy behozta őket.

Harvey bólintott, és távozott az irodából. Jennet Willow összekulcsolta az ujjait maga előtt, fürkészve a szemben lévő széken ülő, túl hallgatag Dustint.

– Ez az idióta megégetett! – magyarázta tovább Billy, és úgy meredt a nőre, mint egy eszelős.

– Mégis, hogy tudott volna megégetni? – kérdezte Jennet.

Nyugalmat erőltetett a hangjába, de eléggé nehezére esett.

– Menj le az orvosi szobába!

– Ő égetett meg! – kiabálta, és Dustinra mutatott.

– Ez nem igaz – szólalt meg Dustin. – Semmi sincs nálam, amivel meg tudnám égetni. Kutassa át a zsebeimet!

– Jó, rendben. Elhiszem.

– Egyébként ő jött nekem megint – mondta, aztán felállt, kihúzta a zsebeit.

A táskáját megemelte, és a tartalmát egyszerűen az asztalra öntötte. Néhány füzet leesett a parkettára, a tolltartója szerencsére be volt cipzározva. Dustin összeszedte a holmiját, addig Mrs. Willow az ajtóhoz ment, és kiáltott Mollynak, a titkárnőjének.

– Kísérd el az orvosi szobába Billyt – kérte a fiatal nőtől, amikor bejött.

– De ő volt! – kelt ki magából a nagydarab srác. – Hozzám ért, és megégtem.

– Ne butáskodj! – szólt rá Jennet. – Érintéssel nem lehet megégetni senkit. Tűnjetek innen! És ha még egyszer összekapsz valakivel Billy, akkor javítóba küldelek. Komolyan. Neked muszáj mindig belekötnöd valakibe.

Billy erre már nem felelt, de az idegességtől még a válla is rángatózott. Olyan szemeket meresztett Dustinra, hogy ha a tekintet szúrni tudna, akkor a fiú mellkasát átdöfi. Molly kikísérte őt az irodából.

Az igazgatónő őszintén dühös lett, mert hetente többször küldték fel hozzá Billyt. Azt azonban nem tagadhatta, hogy a csuklóján lévő seb friss volt. Jócskán fejtörést okozott neki, hogy mitől keletkezett, azonban a két tanulótól hiába várt választ. Harvey tanterméhez ment, és kopogás után benyitott.

– Mit látott pontosan? – kérdezte a férfit pár perc múlva a folyosó egyik ablakában állva, karba tett kézzel.

– Megfogta a csuklóját, és Billy felkiáltott.

Jennettet gondolkodóba ejtette ez az ügy. Azt hitte, hogy csupán ismét egy ártatlan kötekedésről lesz szó, de Billy még egyszer se panaszkodott. Sokkal inkább a durcás képet vágó srácként ült nála, és azt bizonygatta, hogy senkit se bántott. A sovány asszony arcára valódi aggodalom ült ki. Idegességében nehezen bírt megszólalni, és egy a homlokára hullott, szürke tincset simított vissza a néhol még barna, rövid hajába. A tény, hogy egy diák az iskolában égett meg, rettentően felzaklatta.

– Visszamehetek tanítani? – kérdezte Harvey.

– Korábban nem találkozott Billyvel? Nem vette észre, hogy égés volna a kezén?

– A tanteremben vártam reggel.

Csend telepedett pár percig a folyosóra. Az ajtók mögül csak néha hallatszott ki halk motyogás. Mrs. Willow azon volt, hogy visszaküldi a férfit tanítani, de ő ekkor azt kérdezte:

– Honnan jött Dustin?

– Seattle-ből. Miért érdekli?

– Kétségbeejtő, ami történik vele. Az első napján Billy a WC-kagylóba nyomta a fejét. Aztán a csap alá...

– Istenem, Harvey! – nem bírta tovább, nagyot sóhajtott, és levette a szemüveget.

Egy darabig lehunyt szemmel vett néhány mély levegőt a széles ablakpárkányhoz dőlve. Meg kellett nyugodnia.

– Mindenről tudok én is.

– Lehet, hogy ott más életet élt Dustin. A költözés talán megviselte. Emiatt ilyen magányos, és biztosan zavart.

– Elváltak a szülei, és ide jött az anyjával. A nő itt nőtt fel. Dustin maradhatott volna ott is az apjával. Tehát, nem kényszerítették. Általános iskolába nem járt, mert valamiféle betegségben szenvedett. Az édesanyja árulta el. Talán nehezen tud szocializálódni, amiért magántanuló volt.

– Milyen betegség?

– Most pont nem jut eszembe – Jennet ezúttal nem bírta visszafogni az aggodalmat a hangjában.

– Bocsánat. Sajnálom, hogy felzaklatta a dolog.

– A lényeg, hogy a srácot hosszú évekig alig engedték közösségbe. Nincs miért csodálkozni azon, hogy nem sikerül barátkoznia.

– Igaza van. Most már visszamegyek tanítani. És remélem, hogy Billy sérülése hamar meggyógyul.

Mrs. Willow csak bólintott.

***

Dustinnak órán kellett volna résztvennie az igazgatóval való beszélgetés után, azonban előbb besietett a mosdóba. Végigvezette a tekintetét a fehér mosdókagylókon. Beugrott neki az az emlék, amikor Billy a csapból jövő vízsugár alá nyomta a fejét. Megborzongott és csupa libabőr lett a karja. A tükörhöz lépett, és belenézett, bár utálta az arcát. Sokan mondták neki, hogy az anyjára hasonlít. De nem emiatt utálta a tükörképét. Kék szeme alatt folyton lilás folt volt a kialvatlanságtól. Rémálmok gyötörték, de csupán néhány foszlányt bírt felidézni belőlük. Borzasztóan félt, amikor felkelt reggelente, és ennek tetejébe azonnal Billy jutott eszébe. Megeresztette a vizet, és megmosakodott, aztán néhány kéztörlőt tépett a törölközéshez. Amikor kidobta a papírt a kukába, majd megfordult, akkor azonnal görcs ugrott a gyomrába.

Sam Dawson sétált be, szőke hajában néhány hullámos tincs kanyarodott, a szeme olyan zölden csillant a sárga lámpafényben, hogy Dustin lába a földbe gyökerezett. Megpillantva egymást egyformán ledöbbentek.

– Te nem vagy órán? – kérdezte Sam.

– Belém kötött Billy – magyarázta, bár egy nagy sóhajt muszáj volt elfojtania, mielőtt szétcsúszna ott a mosdóban, mint egy gombóc olvadt fagyi.

– Lógom a bioszt, csak pisilnem kell.

– Én meg már megyek is.

Dustin elindult, erre Sam utána szólt:

– Már lejárt az óra fele. Hová sietsz?

– Fogalmam sincs.

– Ez a hülye Billy nem száll le rólad amióta itt vagy. Mindig ki kell szemelnie valakit, akivel kötekedhet, mert egy elcseszett energiavámpír. Dustin...

Sam biccentett a fiúnak. Látszott a pillantásán a feszültség, amiért az első óta ismert Billy már teljesen az agyára ment. Sose tudta megérteni az ilyen balfékeket. Dustin lépett egyet felé, és a földet bámulta.

– Csendes vagy, biztos azért bánt – mondta Sam. – Miért nem véded meg magad?

– Még bírom.

– Ne már!

Erre a két fiú összenézett. Ugyanolyan zavartság tükröződött az arcukról, bár Sam dühösnek is tűnt. Rengeteg szó volt az ajkán, de csak morgott egyet.

– Jártam boxolni három évig – kezdte hosszú csend után. – Ha akarod, mutatok pár fogást. Remélem nem haragszol meg, hogy ezt felajánlom.

– Visszaszólok én neki, de közben olyan kicsire zsugorodik a gyomrom, mint egy darab aszaltszilva.

– Mert félsz.

– Ugyan már! Dehogy félek!

Sam felrántotta az egyik szőke szemöldökét kérdően, meg egyben furcsállva is Dustin kijelentését. Nem akarta azt mondani, hogy aki nem fél, az bizony visszaüt, vagy beveszi a leszarom tablettát...

– Akkor csak kosarazzunk egyet délután. Úgy sincs egy haverod se még.

– Biztos, hogy velem szeretnél haverkodni? Konkrétan a legtöbben egy balféknek hisznek, hála Billynek.

– Ha velem barátkozol, ő se tehet semmit. Azért engem jobban kedvelnek. Harcolok Billyvel közel négy éve.

– Harcolsz?

– Ez ilyen csendes hidegháború. De azért még mindig engem akar a legtöbb csaj, és kétszer annyi barátom van, mint neki.

– Kosarazhatunk – egyezett bele.

– Ez a beszéd – bólogatott elégedett mosollyal.

Negyedik fejezet

Izgatott készülődés

Harvey behajtott a csendes, kertvárosi utcába délután. Bosszantotta, ami az iskolában történt. Nem bírta elfelejteni azt az idióta Billyt. Persze, ő csak egy átlag srác volt, aki szeret kötekedni, igen, tudta. De azt nem tudta, hogy miért pont Dustint találta meg.

Balfék.

Örült volna, ha valaki mással szórakozik. Az se érdekelte volna, ha azt a diákot minden áldott nap kékre veri. Megállt a felhajtón, és kiszállt a Chevroletből, de úgy kellett becsapnia az ajtaját, mint egy kerti klotyóét.

Erre futotta, mi? Egy százéves tragacs. Igazi átlagemberre vall.

Majd' kiugrott a bőréből, miután puhatolózott Jennetnél, és elég információt begyűjtött. Jobban féltette a fiút, mint egy hatezer karátos aranyláncot. Belépett a házba, ledobta a cipőjét a nappaliban, ahol azonnal a konyhablokkhoz fordult, és a hangosan zúgó hűtőből kivett egy üveg hideg, szénsavmentes vizet. Jó nagy kortyokkal ivott belőle, mert már szinte porzott a torka. Odakint hőség tombolt, és hiába húzta le az ablakot idefelé jövet, onnan is csak a langyos szél csapta meg. Az izgatottságtól még melegebbnek érezte a légkondi nélküli házat. Nem bírt lenyugodni.

Visszarakta a maradék vizet a hűtőbe, aztán bezárta, és egy darabig nézte a családi fotókat, amiket hűtőmágnesek fogtak oda. Barna hajú nő, hatéves fiú...

Bár ismerném őket! Helyesek.

Harvey forgatta a szemét, aztán kigombolta inge felső gombjait a kanapé felé battyogva. Hátradőlt, és kihúzta a mobilt a zsebéből.

– Itt vagy? – szólt bele.

– Mondtam már, hogy ne keress fényes nappal.

– Meg van a tízes.

– Hogy?

– Nem is kellett a nagyszülei közelébe kerülnöm, hogy megtaláljam. Besétált az iskolába.

– Biztos, hogy ő áll az Amerikai esemény mögött?

– Száz százalék, hogy ő a tízes. Minden eddigi infó összevág. A kanadai nagyszülők, furcsa esemény, az elkövető eltűnt. Igen, mert idejött. Vagy ide küldte valaki. Azt hitték itt, az isten háta mögött biztonságban lesz, de én már vártam rá. Az elvált, szomorú apuka szerepében, aki senkivel se akar ismerkedni.

– Barátkozz össze vele, és hozd el nekem!

– Bízhatsz bennem.

***

Dustin belépett az ajtón, aggódott, mert sejtette, hogy az anyja már otthon van. Besandított a konyhába. Pár percig nem köszönt, szégyellte, hogy megint tönkretett valamit.

Mary a konyhaszekrényben keresgélt, kötényt viselt otthoni nyári ruháján, hullámos, barna haját jól összefogta, mielőtt nekiállt vacsorát csinálni. Megfordult, és észrevette a megszeppent Dustint. A fiú hallgatott, amíg az anyja odasétált hozzá, majd amint a szemébe nézett, rögtön megszólalt:

– Bocsánat a függöny miatt.

– Semmi baj, kicsim.

– Feltűnő vagyok. El fognak jönni értem, anya. Ma megégettem egy diákot.

– Ó, légy óvatosabb!

– Nem bírom ezt sokáig, tisztában vagy vele. Egy végleges megoldásra van szükség, mert a rejtőzködés nem elég.

– Kitalálunk valamit.

– Borzasztó álmokat élek át este. Azt álmodom, hogy elveszik a képességemet. Bedugnak egy börtönbe, és kiszívják egy injekciós tűvel.

– Kicsim, figyelj rám! – Mary a két tenyerébe fogta a fia arcát, és adott egy csókot a homlokára. – Itt vagyok, és megvédelek bármitől. Ez egy átmeneti megoldás.

Dustin átölelte az anyját, és nagyon szorította. Nemcsak a képességétől félt, hanem azoktól is, akik emiatt követték. Álltalában úgy tett, mintha nem létezne. Barátai se lehettek, nehogy véletlenül valaki közelebb kerüljön hozzá, és kikotyogja a titkát. Úgy érezte, hogy sehol sincs biztonságban.

– Ma egy fiú elhívott kosarazni – mondta.

– Fiú? – döbbent meg Mary.

– Barátkozni akar velem. Furcsa. Mi van, ha közéjük tartozik? Azokhoz, akik elvinnének.

– Nem árt óvatosnak lenni. Ismerkedjetek, és ha kiderítesz valamit, akkor azonnal cselekszünk.

Dustint bántotta, hogy csak teher, amióta megszületett. Nyolcéves volt, amikor az anyja mesélt neki a különleges emberekről, olyanokról, mint ő. Megtanította arra, hogy ha valaki más, azt gyakran bántani akarják. Megtanította elbújni, úgy csinálni, mintha átlagos volna, sőt, mintha egy szellem volna. Megtanította félni. Amíg nem történt semmi rossz, addig az apja is vigyázott rá. Sokáig magántanuló volt otthon. Azért nem járt általános iskolába, mert szívbeteg, de aztán nem kapták meg az orvosi papírt kenőpénzért. A gimnáziumba be kellett járnia, és úgy tennie, akárcsak egy árnyék a sarokban.

Dustin átöltözött. Atlétát és térdnadrágot vett fel. Így jártak az itteni fiúk, és nem állt szándékában kilógni a sorból.

Szépen rendbetartotta a szobáját: fakeretes ágyán élénkzöld (új) ágynemű feküdt kisimítva, az ablak alatt lévő fotel karfáján alváshoz használt póló várta összehajtva.

A gardrób ajtajának belső felén lévő hosszú és széles tükörben figyelte, hogy fest. Megigazította a haját, de sehogy se tetszett neki.

Nem randira készülsz! – emlékeztette magát. – A haveroddal fogsz kosarazni.

Izgatottság bizsergett a mellkasában. Sam-en járt az esze, és azon a szépfiús mosolyán. Majdnem elmosolyodott ő is, és feltűnt neki, hogy teljesen elpirul, ezért bezárta az ajtót.

Nem teheted ezt, te hülye! Ne, ne is álmodozz erről!

Azonban nem bírt ellenállni a késztetésnek. A srácnak kellemes, férfiasan szúrós illata volt, ami a mosdóban teljesen elkápráztatta. Rettentően izzadt a tenyere az izgatottságtól, és akkora görcs nyomta a hasát, mintha egy jókora szikla volna benne. De mindenképp tudnia kellett, hogy mit akar tőle Sam.

Ötödik fejezet

Esőre áll

– Merre mész? – kérdezte Oliver közönyösen, majd ivott a sörből a fotelban elterülve, közben meccset nézett a tévében.

Sam épp elsétált a nappali előtt parfümillat kíséretében. Nem tervezte az apja orrára kötni, hogy mi a délutáni programja.

– Egy haverommal találkozok – motyogta, és lépett egyet, megragadta a menekülést biztosító kilincset.

– Milyen haver?

– Egy srác a suliból. Nincsenek barátai.

– Ugye csak barátkozni fogtok? – kérdezte, és vetett egy gúnyos pillantást az előtérben türelmetlenül ácsorgó fiára.

– Nem minden fiú homokos, mint én – válaszolta, mialatt arra vágyott, hogy kint legyen a szabadban végre.

– Neked se ártana, ha a lányokra gerjednél.

Sam köszönés nélkül távozott. Mélyre szívta a közelben virágzó bokroktól édes levegőt. Fellélegzett, azonban tegnap, meg tegnapelőtt is leküzdött néhány ugyanilyen megjegyzést a torkán, és ezek görccsé rándultak a gyomrában. A biciklije a terasz előtt várta, a kosarába bekészítette a labdát a játékhoz, kevéssel azután, hogy hazajött. Nem bírta elfelejteni az apja megvető hangját, próbált inkább a találkozóra gondolni, hátha az segít kevésbé elkeseredettnek lennie. Lassan tekert a járda mentén a fák alatt, nem örült volna, ha stresszesen érkezne meg, mert feszélyezte a magyarázkodás. Senki se ismerte igazán, egy mosolygós és szerencsés kamasz képe jelent meg az emberek képzeletében, ha meghallották a Sam Dawson nevet: tehetséges sportoló, jó kiállású, eszes, és ez kiváló alap egy tökéletes élethez. Semmiképp se szeretett volna változtatni ezen, bár vonzódott Dustinhoz, egyelőre nem szívesen teregette ki előtte se a titkát. Megelégedett azzal, ha barátokká válnak. Bőven eléggé megsértette az apja a szavaival, és valójában nem is csodálkozott a hozzáállásán, ám ennek ellenére bántotta. Tudta, hogy más férfi nem csak egy enyhe gúnyos mondattal jelezné a fiának a nemtetszését a szexualitása iránt. Lehet, hogy más ki is tagadná a családból. Sejtette, hogy ezt az ő apja is megtenné. Csupán az tartja vissza, hogy senkije sincs, mert Claire, Sam édesanyja nagyon rég meghalt.

Sam nem haragudott az apjára. Szerette. Felnevelte, és megadta neki a tőle telhető legtöbbet, nem szenvedett hiányt semmiben. Hálás volt ezért, sőt amiatt is, mert nem kényszerítette arra, hogy hozzá hasonlóan építkezésen dolgozzon, mint hegesztő, ehelyett tanulhatott, és kereshetett főiskolát. Úgy vélte, hogy igazán elnézheti, ha kifejti a véleményét néha.

Egyre gyorsabban hajtott, és mosolyra húzódott a szája, amikor a négyemeletes társasházak között haladva észrevette a tölgyeket, amik a pálya körül magasodtak. Boldogsággal töltötte el, hogy nemsokára célhoz ér. Ezerszer kosarazott ezen a helyen a haverjaival, viszont úgy sietett, mintha most egy álma válna valóra. Felidézte Dustin ártatlan tekintetét a legutóbbi alkalomról, ettől pedig izzadt tenyere csúszkálni kezdett a kormányon. Kicsit megszédült az izgatottságtól, emiatt élvezte a hirtelen feltámadó gyenge szelet. Ha nem fújt volna, akkor talán rátör az émelygés. Felemelkedett az ülésről, így még gyorsabban száguldott, de hamar rájött, hogy Dustin lehet korábban odaért, és ha meglátja mennyire igyekszik könnyen megsejthet valamit az érzéseiről. Aztán elszórja a pletykát a gimiben... A sarki boltban, a parkban, a... Sam felsóhajtott.

És lőttek a hírnevednek. Ezért zavarna, ha tudnák, hogy meleg vagy? Ilyen fontos ez? – szólalt meg a lelkiismerete. – Nem gondolod, hogy árulkodó jel a hibátlan külsőd? Ne siess már úgy, mintha randira mennél, te hülye!

Inkább leült, és visszavett a tempóból. Mire a ráccsal körbevett pályánál leszállt a kerékpárról már úgy érezte, hogy a legszerencsétlenebb alak az egész városban. Márpedig semmi oka se volt erre ezidáig, főleg, mivel az utcán is rákacsintottak a lányok, az elsőévesek meg dicsőítették az iskolában. Azonban csalódottan döbbent rá, hogy Dustin nincs itt. Ez a tény mérsékelte az önbizalmát. Arra jutott, hogy az osztálytársának esetleg dolga akadt, de pár perc múlva tuti feltűnik. Hisz, ki ne töltené az idejét Sam Dawsonnal, ha esélye nyílik rá?

Sam nyelt egy nagyot. Az izgatottságot idegesség váltotta fel. Úgy döntött, hogy kosárra dobál addig, amíg egyedül van. A biciklit közelebb tolta a rácshoz, közben felnézett az égre, amin szürke esőfelhők gyülekeztek.

***

– Esőre áll – figyelmeztette Mary Dustint. – Nehogy megázz! – megragadta a fiú vállát, az arca kétségbeesett volt. – Nem bocsátanám meg magamnak, ha...

– Bízz bennem, anya. Itthon leszek, még az eső előtt.

– Vigyázz! Rendben?

A fiú bólintott, aztán elhagyta a házat. Sokáig figyelte az időjárást, de végül meggyőzte az anyját, hogy engedje el. Attól félt, hogy Sam megunta a várakozást, vagy a közelgő eső miatt rég hazament, viszont maradt némi reménye. Szedte a lábát a lakópark felé, ahol a pálya található, és legalább az vigasztalta, hogy csak pár utcányira helyezkedik el. Felvett egy fekete felsőt az atlétára, belebújt a kapucniba is. Ebben a színben valóban egy árnyékra hasonlított. Szinte futott, és imádkozott gondolatban, hogy ne kapja el a vihar. Kiborította a tudat, hogy titkolózni fog Sam előtt. Egy átlag srác előtt, aki csak barátkozni szeretne. Kialakulhatna egy teljesen normális kapcsolata, ha a sors nem vágná el ettől. A sors; az ereje, amit az anyja különlegességnek tartott, viszont ez az áldás folyton eltaszította tőle az embereket. Egy nap se telt el úgy, hogy ne feszengene valamiért. Felderengett az emlékei között a még akkor is tiszta kép, amikor hatévesen meg akarta érinteni a szomszéd kutyáját, de az rámorgott, erre ő feldühödött, és a tenyeréből előtörő kék tűzzel leégette az állat hátáról a fehér bundát. Gyűlölte ezt az emléket. Gyűlölte a tönkretett holmikat. Utálta az új ágynemű szagát, az anyag sima tapintását, mert ez azt jelentette, hogy megint nem bírt uralkodni magán. Mint Billy esetében. Összeszorult a szíve, ha eszébe jutottak a hólyagok, pedig a srác távolról se kedvelte.

Szörnyeteg vagyok.

Fáradtan érkezett meg a pályához, szúrt az oldala és alig bírt levegőt szedni. Addigra úgy felerősödött a szél, hogy lefújta a kapucniját. Pont akkor pillantotta meg Samet. Az ajkai eltávolodtak egymástól, és pislogás nélkül bámulta az izmos, magas srácot, ahogy felugrik, a labda pedig pont beleesik a kosárba. Már nem sütött a nap, azonban ő úgy látta Samet, mintha egy jókora reflektor világítaná meg egy valódi pályán, közönséggel körbevéve. Már értette, hogy miért pont ő a suli kosárcsapatának kapitánya. Annyira belemerült a bámészkodásba, hogy észre se vette, hogy néhányan közelednek. Valaki meglökte, erre azonnal balra fordult.

– Szia, Sam! – köszönt egyszerre a két, elég vonzó külsejű tinédzserlány, sietve görkorcsolyával.

Sam épphogy intett. Dustin visszabújt a kapucniba, és elindult, ez tűnt a legmegfelelőbb percnek ahhoz, hogy közelebb menjen, úgyis útban volt az előbb. Az árnyék szerep hatásosnak tűnt, bár Sam mellett nem kellett küzdenie azért, hogy senki legyen.

– Azt hittem, hogy átvertél – mondta Sam, és elejtette a nála lévő labdát, de aztán igyekezve fel is kapta.

Dustin ettől megrökönyödött, és a földre pillantott inkább. Akárhányszor találkozott ezzel a fiúval, áradt belőle a magabiztosság, de akkor ezt zavartság váltotta fel.

– Kosarazunk? – kérdezte Sam. – Vagy lehet, hogy jobb volna fedett helyen lenni.

– Egyszer se kosaraztam.

– Micsoda?

– Sose volt túl sok barátom, egyedül meg minek játsszon az ember?

– Öm... – Sam hátrált a labdát forgatva két mutatóujjával, hunyorított – nem vagy te bunkó egy kicsit?

Dustin csak tátogott, és a homlokáig elvörösödött. Rosszulesett ezt hallania, közben megbánta, hogy nem tudott kedvesebb lenni.

– Bocs... – nyögte ki nehezen, és tett egy önkéntelen lépést Sam felé, de ettől még feszültebb lett, remegni kezdett a lába.

A szívverése a fülében dobogott. Könny szökött a szemébe, és érezte, amint a saját maga iránt táplált harag az ereibe kúszik, végig az egész testében. Feszítette az a borzalmas valami, ami képes arra, hogy bántson. Dustin zihált, a mellkasa látványosan mozgott.

– Jól vagy? – Sam hangja gyorsan komolyra váltott. – Rosszul lettél?

– Csak beteg... vagyok. A szívem...

Dustin ezúttal hátrafelé araszolt, és ekkor hirtelen félhomály ereszkedett rá. Szótlanul meredt a kétségbeesett Samre, majd nedveset érzett legördülni az orra mellett. Felemelte a tekintetét a felette gomolygó szürke felhőre. Megdermedt a döbbenettől, aztán lenézett, és arra eszmélt, hogy a betont vízcseppek sötétítik meg néhol.

– Ó, ne! – suttogta. – Mennem kell!

– De... – kinyújtotta a karját, hogy megragadja a másikat, de abban a pillanatban, hogy az ujjai közelítettek, szinte ugrott egyet, és felkiáltott. – Mi a...?

Dustin nem várta meg, hogy mit szeretne kérdezni Sam, egyszerűen csinált egy hátraarcot, és futásnak eredt.

Hatodik fejezet

Feléled a szörnyeteg

Dustin kapkodva vett levegőt, de az félúton beszorult, ezért erős fájdalom nyilallt az oldalába. Eszelős tempóban szedte a lábát a pocsolyáktól nedves járdán. A cipője tocsogott a víztől. A kertváros félhomályba borult körülötte, az eső kopogása zavaróan hangosan hatott a fülének. Összerándult a gyomra, amikor dörgött az ég, majd egy nagyot csattanó villám világította meg a házakat. Azután semmit se látott, mert a vihar sűrű függönyt terített elé. Úgy érezte, hogy ezer szempár követi, és ettől rettegés töltötte el. Biztos volt abban, hogy megismétlődik, ami egyszer, nem is annyira régen, aztán újra menekülni fognak. Akkor észrevették, és lehet, hogy most épp figyelik, de ha mégsem, hamarosan felhívja magára a figyelmet. Belepusztult volna, ha az anyja megint feláldozza érte az életét, a munkáját, a barátait, és az apja... Rá gondolni se mert, de szomorúan elkönyvelte a költözéskor, hogy jól járt, hiszen végre távol lehet a bizarr képességgel rendelkező gyerekétől. Ő is amellett döntött volna a helyében, hogy elválik, és elküldi a családját. Tudta, hogy az anyja átmeneti megoldása nem tart ki örökké, és ebből a városból szintén el kell tűnniük.