A fordítás alapjául szolgáló mű:

Arthur C. Brooks, Oprah Winfrey: Build the Life You Want: The Art and Science of Getting Happier

Copyright © 2023 by ACB Ideas, LLC and Harpo, Inc.

All rights reserved.

Cover design © Penguin Random House

Cover image © Getty Images

Hungarian translation © Novák Gábor, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 474 8

Ezt a könyvet neked ajánljuk életutadhoz.

Légy boldogabb évről évre, és tégy boldogabbá másokat is.

Tartalom

Oprah jegyzete

Arthur jegyzete

Bevezető: Albina titka

Teremtsd meg azt az életet, amire vágysz

Egy: A boldogság nem a cél, a boldogtalanság nem az ellenség

Az érzelmeid menedzselése

Oprah jegyzete

Kettő: A metakogníció hatalma

Három: Válassz egy jobb érzelmet

Négy: Koncentrálj kevésbé önmagadra

Hozd létre azt, ami számít

Oprah jegyzete

Öt: Építsd fel tökéletlen családodat

Hat: A mélyen valóságos barátság

Hét: A munka, a láthatóvá tett szeretet

Nyolc: Találd meg az Úr irgalmát

Oprah jegyzete

Befejezés: Most pedig válj tanítóvá

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Oprah jegyzete

Az egyik dolog a sok közül, amit Az Oprah Winfrey Show huszonöt éve alatt kaptam, egy első sorba szóló jegy volt a boldogtalansághoz, annak is minden, de tényleg minden fajtájához. Vendégeim között előfordultak olyan emberek, akiket tragédia, árulás vagy mély csalódottság sújtott. Dühös és sértettséget dédelgető emberek. Megbánással és bűntudattal, szégyenérzettel és félelemmel teli emberek. Olyan emberek, akik minden tőlük telhetőt megtettek, hogy elfojtsák boldogtalanságukat, de így is mindennap boldogtalanul ébredtek.

Ugyanakkor láttam sok-sok boldogságot is. Embereket, akik szerelemre és barátságra leltek. Embereket, akik a jó ügy érdekében használták tehetségüket és képességeiket. Embereket, akik leszüretelték az önzetlenség és adakozás gyümölcsét, köztük egy olyan személyt is, aki a veséjét adta egy idegennek, akivel csak nemrégiben ismerkedett meg. Spirituálisan erős embereket, akiknek az élete mélyebb jelentést kapott. Embereket, akik kaptak egy második esélyt.

Ami a közönséget illeti, a boldogtalan emberek általában együttérzést váltottak ki; a boldogok elismerést (és talán egy kis irigységet). És volt a vendégeknek egy harmadik kategóriája, akikről a közönség nem tudta, mit gondoljon, de őszintén tetszett nekik; emberek, akiknek minden okuk meglett volna rá, hogy boldogtalanok legyenek, mégsem voltak azok. A mindenben reményt találók, az élet napos oldalát nézők, a poharat félig telinek látók. Én őket Mattie Stepanekeknek nevezem – Mattie Stepanek volt az a fiú, aki az izomdisztrófia egy ritka és végzetes formájában, diszautonómiás mitokondriális miopátiában szenvedett, mégis megbékélt mindennel, és folytatta a játékot minden vihar után. Csodálatos verseket írt, korát meghazudtoló bölcsességet mutatott, és ő volt az első, akivel a műsor után barátságot kötöttem. Az én angyalfiúmnak hívtam.

Hogyan lehet egy halálos betegséggel küzdő fiú olyan boldog, mint Mattie? Ugyanez a kérdés merül fel az édesanyánál, aki békés volt, céltudatos és őszintén jókedvű, miközben a halálra készült, és több száz hangüzenetet rögzített akkor hatéves lánya számára az életről. Vagy a zimbabwei nőnél, aki tizenegy éves korában ment férjhez és naponta megverték, ám ahelyett, hogy átadta volna magát a kétségbeesésnek, kapaszkodott a reménybe, titkos célokat tűzött ki, és végül el is érte azokat – köztük a PhD-fokozat megszerzését.

Hogyan tudnak ezek az emberek reggelente felkelni az ágyból, ráadásul pozitívan is látni a világot? Hogyan képesek rá? Így születtek? Van valami titok vagy viselkedésminta, amiről a világ többi részének is tudnia kellene? Mert higgyétek el nekem, ha valóban létezik ilyen dolog, a világ mindenképpen tudni akar róla. Ha a show huszonöt éve alatt akadt valami, amiben a közönség szinte minden tagja hasonlóságot mutatott, akkor az a boldogság utáni vágy volt. Mint már korábban említettem, minden műsor után elbeszélgettem a nézőkkel, és mindig megkérdeztem tőlük, mire vágynak leginkább az életben. Azt felelték, boldogságra. Csupán boldogok szeretnének lenni.

Ám amikor megkérdeztem tőlük, mi a boldogság, hirtelen elbizonytalanodnak. Csak hümmögtek, és végül olyanokat feleltek, mint „leadjak X kilót”, vagy „legyen elég pénzem, hogy kifizessem a számláimat”, esetleg „a gyerekeim legyenek boldogok”. Vagyis voltak céljaik és vágyaik, de nem tudták megfogalmazni, hogy is néz ki valójában a boldogság. Nagyon ritkán kaptam valódi választ.

Ez a könyv tartalmazza a választ, mert Arthur Brooks tanulmányozta, kutatta és átélte azt.

Arthurral első alkalommal a The Atlanticben futó rovata, a „Hogyan építsd fel az életed” révén találkoztam. A koronavírus-járvány alatt kezdtem olvasni, és nagyon hamar olyan olvasmánnyá vált, amit minden héten türelmetlenül vártam, mert azzal foglalkozott, ami mindig is a leginkább érdekelt: a jelentőséggel és célokkal teli élettel. Ezután elolvastam A csúcsra és felfelé című könyvét, ami figyelemre méltó útmutató ahhoz, hogyan legyél boldogabb, ahogy egyre idősebbé válsz. Ez az ember az én dalomat énekelte.

Egyértelmű volt, hogy beszélnem kell vele. És amikor megtettem, azonnal rájöttem, hogy ha még mindig menne az Oprah Winfrey Show, állandó vendégem lenne – mert szinte minden témához hozzá tudna járulni valami releváns és érdekes dologgal. Arthur olyan magabiztossággal és meggyőződéssel tud beszélni a boldogság jelentéséről, ami egyszerre megnyugtató és felvillanyozó. Átfogóan és egyénien képes hozzászólni mindenhez, amiről az évek során szó volt a műsorban: hogyan hozd ki önmagadból a legtöbbet, hogyan válj jobb emberi lénnyé. Ezért azonnal tudtam, hogy valamilyen formában együtt fogunk dolgozni. Ez a valamilyen forma pedig ez a könyv lett.

Arthur jegyzete

Állandóan ezt hallom: „Te biztosan alaptermészetednél fogva boldog egyéniség vagy.” Igazából logikusnak tűnik: boldogságkurzusokat tartok a Harvard Egyetemen. Rendszeresen írok a The Atlanticbe a boldogságról. Világszerte előadásokat tartok a boldogság tudományáról. Ezért az emberek feltételezik, hogy természetes adottságom van a boldogságra, ahogy egy profi kosárlabdázó is természetes módon tehetséges sportoló. Szerencsés fickó vagyok, ugye?

A boldogság azonban nem hasonlítható a kosárlabdához. Nem segít a boldogságspecialistává válásban, ha természetes jólléttel vagy megáldva. Éppen ellenkezőleg, a természetesen boldog emberek szinte soha nem tanulmányozzák a boldogságot, mert számukra ez nem olyan téma, ami tanulmányozásra vagy akár alaposabb átgondolásra érdemes. Olyan, mintha a levegőt tanulmányoznák.

Igazság szerint pontosan azért írok, beszélek és tanítok a boldogságról, mert nem magától értetődő számomra, és többet akarok belőle. Alap jólléti szintem – az a szint, ahol megpihennék, ha nem tanulmányoznám és dolgoznék rajta nap mint nap – jóval alacsonyabb az átlagnál. Nem mintha valami hatalmas trauma vagy szenvedés áldozata lettem volna. Senkinek nem kell sajnálnia. Egyszerűen családi örökség: a nagyapám mélabús alkat volt, az apám szorongott – így alaphelyzetben én is mélabús és szorongó lennék. Csak kérdezzétek meg Estert, aki harminckét éve a feleségem. (Helyeslően bólint, miközben ezt olvassa.) Vagyis társadalomtudósként végzett munkám lényegében önmagam kutatása.

Ha azért vetted kezedbe ezt a könyvet, mert nem vagy olyan boldog, mint szeretnél – vagy mert szenvedsz valamitől, vagy mert „elvben” jó életed van, mégis folyamatosan küszködsz –, akkor az az ember vagy, akihez szólni akarok. Rokon lelkek vagyunk.

Amikor huszonöt évvel ezelőtt, PhD-hallgatóként kutatni kezdtem a boldogságot, nem tudtam, hogy az akadémikus tudás a segítségemre lesz-e. Attól féltem, hogy a boldogság nem olyasvalami, amin jelentős módon változtatni lehet. Gondoltam, olyasvalami lehet, mint az asztronómia. Tanulhatsz a csillagokról, de nem változtathatod meg őket. És a tudásom hosszú ideig valóban nem segített. Sokat tudtam, de semmi hasznát nem vettem. Csupán megfigyeléseim voltak arról, hogy kik a legboldogabbak – és kik a legboldogtalanabbak.

Egy évtizeddel ezelőtt, életem egy különösen sötét és viharos időszakában Ester feltette a kérdést, ami megváltoztatta a gondolkodásomat: „Miért nem használod fel a bonyolult kutatásaidat arra, hogy megnézd, van-e mód saját szokásaid megváltoztatására?” Kézenfekvő, ugye? Valamiért számomra egyáltalán nem volt az, de egy próbát megért. Egyre több időt töltöttem saját jóllétem szintjének megfigyelésével, hogy felismerjem az alapmotívumokat. Tanulmányoztam szenvedésem természetét, és hogy milyen előnyeim származnak belőle. Elvégeztem egy sor kísérletet az adatok alapján, olyan dolgokkal próbálkoztam, mint a hálalista készítése, a több imádkozás, illetve az ellenkezőjét tegyem, amikor szomorú vagy dühös vagyok (ami elég gyakran előfordult).

És jöttek az eredmények. Igazság szerint annyira bejött, hogy szabadidőmben, egy nagy nonprofit szervezet vezetése mellett írni kezdtem a boldogságról és annak való életbeli alkalmazásáról a The New York Timesnak, mert meg akartam osztani másokkal is a felfedezésemet. Egyre többen jelentkeztek nálam azzal, hogy a boldogság tudománya – gyakorlati tanácsokra lefordítva – nekik is segített. És rájöttem, hogy az ötletek átadása ilyen módon saját elmémben is megszilárdította a tudást, és még boldogabbá tett.

Nyilvánvalóan többre vágytam. Ezért hivatást váltottam. Ötvenöt évesen otthagytam az igazgatói állásomat, hogy a boldogság tudományáról írjak, beszéljek, tanítsak. Első lépésként felállítottam magamnak egy egyszerű, személyes küldetésnyilatkozatot.

Munkámat annak szentelem, hogy felemeljem és összehozzam az embereket a szeretet és a boldogság kötelékében, a tudomány és az ötletek segítségével.

Elfogadtam egy professzori állást a Harvard Egyetemen, és létrehoztam egy boldogságtudományi kurzust, ahol nagyon hamar túljelentkezés támadt. Azután elindítottam egy rendszeres rovatot a témáról a The Atlanticben, ami hetente több százezer olvasót generált. Kvantitatív kutatói hátteremet felhasználva minden héten újabb boldogsági témát jártam körül, és elolvastam a legújabb pszichológiai, neurotudományi, gazdasági és filozófiai tanulmányokat. A tanultakkal kísérletezni kezdtem saját magamon. Ha valamelyik módszer működött, azt továbbadtam tanítványaimnak, és közzétettem a nagy nyilvánosság számára is.

Ahogy teltek az évek, újabb és újabb haladást értem el az életben. Megfigyeltem, hogyan dolgozza fel az elmém a negatív érzelmeket, és megtanultam, hogyan menedzseljem ezeket az érzelmeket anélkül, hogy szabadulni próbálnék tőlük. Az emberi kapcsolatokat a szív és az elme közti kölcsönhatásként, és nem holmi kifürkészhetetlen rejtélyként kezdtem látni. Elsajátítottam az adatok közt látott és a való életben megismert legboldogabb emberek szokásait (köztük nagyon különleges emberekéit is, akikkel találkozni fogsz a bevezetőben). Ugyanakkor eljutott hozzám a hír, hogy világszerte a velem együtt tanuló emberek – némelyikről sosem hallottam, mások nagyon híresek voltak – sikeresen emelték magasabb szintre a boldogságukat, miután elsajátították és alkalmazták ismereteiket.

Az életem megváltoztatása óta saját jóllétem jelentős mértékben javult. Az emberek észreveszik és szóvá is teszik, hogy többet mosolygok, és láthatóan több örömöt találok a munkámban. A kapcsolataim sokkal jobban működnek, mint korábban. És hasonló javulást tapasztalok a tanítványaimnál, üzletembereknél, mindazoknál, akik elsajátították az alapelveket. Többen közülük sokkal nagyobb fájdalommal és veszteséggel éltek, mint amivel én valaha szembekerültem, de még a szenvedéseik közepette is találtak örömöt.

Továbbra is vannak rossz napjaim, és még hosszú utat kell megtennem, de ma már tudomásul veszem a rossz napokat, és erőt merítek belőlük. Tudom, hogy lesznek még pocsék időszakok, de már nem félek tőlük. És biztos, hogy még rengeteg fejlődés vár rám.

Néha visszagondolok harmincöt vagy negyvenöt éves önmagamra, amikor még ritkán örültem bárminek, és egyfajta beletörődéssel néztem a jövőbe. Ha az ötvenkilenc éves önmagam visszamenne az időben, és azt mondaná: „megtanulod, hogyan legyél boldogabb, és továbbadod a titkot másoknak is”, valószínűleg azt gondolnám, a jövőbeli énem megőrült. Pedig igaz (a boldogabb rész, nem a megőrülés).

És most az a megtiszteltetés ért, hogy a munkámban társulhattam valakivel, akit fiatalkorom óta nagyra tartok – olyasvalakivel, aki maga is világszerte több millió embert emelt fel a szeretet és a boldogság kötelékében: Oprah Winfrey-vel. Amikor megismerkedtünk, hamar rájöttünk, hogy közös a küldetésünk, bár különféle módokon láttunk hozzá a teljesítéséhez – én a kutatás, ő a tömegmédia útján.

Feladatunk ebben a könyvben, hogy összekössük munkánk szálait, és megnyissuk a boldogság csodálatos tudományát a különféle hátterű emberek számára, akiknek ettől jobb életük lesz, és másokat is felemelhetnek. Egyszerűbben fogalmazva, szeretnénk segíteni, hogy meglásd, nem vagy teljesen tehetetlen az élet árhullámaival szemben, és ha jobban megérted az elméd és az agyad működését, olyan életet építhetsz magadnak, amilyet szeretnél, kezdve legbelül az érzelmeiddel, majd kifelé haladva a családoddal, a barátaiddal, a munkáddal és a spirituális életeddel.

Nálunk működött, és nálad is működni fog.

Bevezető
Albina titka

Arthur: Anyósom, Albina Quevedo, akit édesanyámként szerettem, az ágyában feküdt apró barcelonai lakásában, amelyben az utóbbi hetven évben élt. A hálószoba spártai dekorációja az idők folyamán semmit sem változott: az egyik falon egy fotó szülőföldjéről, a Kanári-szigetekről, a másikon egyszerű kereszt. Ezt látta nap mint nap, gyakorlatilag huszonnégy órán át, mivel egy két évvel korábbi esés miatt folyamatosan fájdalmai voltak, és nem volt képes saját erejéből felkelni, illetve járni. Kilencvenhárom évesen tudta, hogy az utolsó hónapjait éli.

A teste gyenge volt, de az elméje éles, és az emlékei élénkek. Sokat beszélt az elmúlt évtizedekről, azokról az időkről, amikor még fiatal volt, egészséges, friss házas, és a családalapításon gondolkodott. Felidézte a partikat, a tengerparton töltött napokat a barátokkal, akik azóta rég meghaltak. Nevetve emlékezett vissza a régi szép időkre.

– Mennyire más most az életem. – Elfordította fejét a párnán, és a gondolataiba merülve, hosszan bámult ki az ablakon. Amikor visszafordult, azt mondta: – Most sokkal boldogabb vagyok, mint akkor voltam.

Meglepetésemet látva kifejtette: – Tudom, hogy furcsán hangzik, mert az életem most komornak tűnik, de ez az igazság – mosolygott. – Öregkoromra rájöttem a boldogság titkára.

Most már csupa fül voltam.

Ahogy ott ültem az ágya mellett, Albina felidézte élete megpróbáltatásait. Az 1930-as években, kislányként átélte a szörnyűséges spanyol polgárháborút. Többnyire bujkált, gyakran éhezett, rengeteg halált és szenvedést látott maga körül. Apját letartóztatták, és évekig ült börtönben, mert katonaorvosként a vesztes oldalon szolgált. Ennek ellenére anyósom mindig is boldog időszakként tekintett vissza gyermekkorára, mert a szülei szerették őt és egymást, és ennek a szeretetnek az emléke nagyon erősen élt benne. És ha már a szeretetnél tartunk, a börtönben az apja melletti cella lakója lett az ő későbbi férje.

Eddig minden rendben. Itt kezdődtek Albina számára a problémák. Néhány jó év és három gyermek megszületése után kiderült, hogy a férje mégsem annyira kitűnő – otthagyta őket gyerektartás nélkül, amivel szegénységbe taszította az egész családot. Az elhagyás ténye miatti szomorúságot tovább fokozta, hogy anyósomnak egyedül kellett felnevelnie három gyermeket, miközben azt is meg kellett gondolnia, hogy mennyit égetheti a lámpát.

Éveken át rémesen érezte magát, és belenyugodott, hogy esélye sincs boldogabb életre, amíg az élet ilyen kegyetlenül bánik vele. Szinte mindennap ott ült apró lakásának ablaka előtt, és zokogott.

Ki hibáztathatta? Szegénysége és magányossága, ami miatt ilyen helyzetbe került, nem az ő műve volt – másnak köszönhette, és nem látta, hogyan változtathatna rajta. Amíg a körülményei nem változnak, a boldogtalansága fennmarad, így pedig lehetetlennek tűnt egy jobb élet elérése.

Egy nap, amikor Albina már negyvenöt éves volt, valami megváltozott benne. Valamiért – az okot barátai és családtagjai sem tudták – elkezdett másként tekinteni az életre. Nem arról volt szó, hogy hirtelen kevésbé érezte magányosnak magát, vagy hogy rejtélyes módon pénzhez jutott, mégis úgy döntött, nem vár tovább, hogy a világ megváltozzon, hanem saját kezébe veszi az élete irányítását.

A legészrevehetőbb változás az volt, hogy beiratkozott egy tanárképző főiskolára. Nem volt könnyű. A tanulás éjjel és nappal, feleolyan idős hallgatók között, a gyerekek nevelése közben kimerítő feladat, de végül az egész életét megváltoztató sikernek bizonyult. Albina a harmadik év végén osztályelsőként végezte el az iskolát.

Új hivatását szerette – egy gazdaságilag elmaradott környéken vállalt munkát, ahol szegény gyerekeken és családokon segített. A maga urává vált, most már képes volt saját pénzéből eltartani a gyerekeit, olyan barátokat szerzett, akik élete utolsó napjaiig mellette voltak – és akik őszintén megsiratták a temetésén.

Tékozló férje több mint egy évtizeddel később megpróbált visszatérni, mivel hivatalosan sosem váltak el. Albina fontolóra vette a lehetőséget – nem azért, mert rá volt szorulva, hanem mert így akarta. Férjének rá kellett jönnie, hogy Albina tizennégy év alatt teljesen megváltozott: erősebb lett, és boldogabb is. Soha többé nem váltak el az útjaik, és késői éveikben már ő is megváltozott, olyan emberré lett, aki törődött a feleségével. Három évvel korábban halt meg.

– Boldog házasságban éltünk ötvennégy éven át – mondta anyósom, aztán mosolyogva helyesbített: – Igazából hatvannyolc évig tartott a házasság, csak tizennégy évig voltam boldogtalan.

Most, kilencvenhárom évesen a körülmények ismét korlátozták a lehetőségeit, de a jókedve nem apadt – sőt még nőtt is. Nem én voltam az egyetlen, aki észrevette; mindenki csodálkozott, hogy minél öregebb, annál boldogabb.

Mi volt a titka, ami negyvenöt éves korában egy jobb élet felé fordította – és amitől utána közel öt évtizeden át boldogabban élt?

A TITOK

Sokan csak legyintenének Albina történetére, mondván, hogy azon ritka emberek közé tartozik, akiknek veleszületett tehetségük van rá, hogy a citromból limonádét készítsenek. Életfelfogása azonban nem belülről fakadt; megtanulta és fejlesztette. Nem csupán „belülről fakadóan” volt boldog. Éppen ellenkezőleg, nagy boldogtalanságban élt hosszú ideig, a nagy változásig.

Vagy mondhatnánk, hogy egyszerűen csak „félelmében fütyült”, vagyis figyelmen kívül hagyta az élet rossz dolgait. De ez sem lenne igaz. Sosem tagadta, hogy rossz dolgok történtek vele, és nem tett úgy, mintha most nem szenvedne. Nagyon jól tudta, hogy az öregség nehéz lesz; hogy a barátok és szerettek elvesztése szomorúsággal jár; hogy a betegség ijesztő és fájdalmas. Nem ezért volt boldogabb, mert kizárta ezeket a realitásokat.

Történt valami, ami megváltoztatta és felszabadította Albinát. Igazából három dolog is történt.

Az első, hogy egy nap, a negyvenes évei közepén eszébe jutott valami. Mindig is úgy gondolta, ahhoz, hogy boldogabb legyen, a külvilágnak kell megváltoznia. Elvégre a problémái is kívülről érkeztek – a balszerencsétől mások viselkedéséig. Ez bizonyos értelemben kényelmes gondolat volt, ugyanakkor egyfajta tetszhalálba helyezte.

Arra gondolt, még ha nem is sikerül változtatni a körülményein, attól még változtathatna saját reakcióin is ezekre a körülményekre. Azt ugyan nem dönthetné el, hogy a világ hogyan viszonyuljon hozzá, de talán a saját ezzel kapcsolatos érzéseit befolyásolhatná. Talán nem is kell megvárnia, hogy az életét befolyásoló nehézségek vagy szenvedések megszűnjenek, anélkül is munkához láthat.

Keresni kezdte azokat a döntéseket, amelyekben régen nem volt választása. A kétségbeejtő reménytelenség amiatt, hogy sorsa teljes mértékben elidegenedett férjétől, az anyagi helyzettől, gyermekei igényeitől függött, halványulni kezdett. Már nem a körülmények szabták meg, hogyan viszonyul az élethez, hanem ő maga.

Mint elmondta, addig a pontig úgy érezte magát, mintha bent ragadt volna egy pocsék munkakörben, egy rettenetes vállalatnál. Most viszont felébredt, és rájött, hogy mindvégig ő volt a vezérigazgató. Amiből nem következett, hogy egy csettintéssel mindent tökéletessé tehet – elvégre a vezérigazgatóknak is vannak rossz időszakaik –, hanem hogy komoly hatalommal rendelkezik saját élete felett, ami egy sor jó dologhoz juttathatja el.

Albina erre a felismerésre alapozva látott munkához. Ahelyett hogy azt kívánta volna, mások változzanak meg, dolgozni kezdett azon az egy személyen, akit képes volt irányítani: önmagán. Ugyanúgy megtapasztalta a negatív érzelmeket, mint bárki más, de sokkal tudatosabb döntéseket kezdett hozni azzal kapcsolatban, hogyan reagál rájuk. A meghozott döntések – nem az elsődleges érzései – vezették el odáig, hogy a kevésbé produktív érzelmeket megpróbálja átalakítani pozitívvá, mint a remény, az együttérzés és a jókedv. Ezenkívül jobban figyelt az őt körülvevő világra, és kevésbé saját problémáira. Nem ment könnyen, de némi gyakorlással belejött, és ahogy teltek a hetek, hónapok, mind természetesebbnek érezte.

És végül Albina önmaga menedzselésével felszabadította magát annyira, hogy azokra a tartóoszlopokra – a családjára, a barátságaira, a munkájára és a hitére – összpontosítson, amelyekre alapozva felépíthet egy sokkal jobb életet. Azzal, hogy sikeresen irányította magát, már nem vonták el a figyelmét az élet állandó krízisei. Már nem az érzései vezérelték, és olyan kapcsolatot alakított ki a férjével, amely fátylat borított a múltra, mégis működött. Szeretetteljes köteléket épített ki a gyermekeivel. Ápolta a mély, személyes barátságokat. Talált egy hivatást, amiben hasznosnak érezte magát, és sikereket ért el. És másoknak is megtanította, hogyan éljék ezt a fajta életet.

Albina ezzel a három lépéssel megteremtette azt az életet, amire vágyott.

AZ ELŐTTED ÁLLÓ ÚT

Ha megérted Albina állapotát, vagy ha más okból szükségét érzed boldogságod növelésének, nem vagy egyedül. Amerika boldogsági válságban van. Csak az elmúlt évtizedben a magukat „nem túl boldognak” valló amerikaiak aránya 10 százalékról 24 százalékra nőtt.1 A depressziótól szenvedő amerikaiak száma drasztikusan nő, főként a fiatal felnőttek körében.2 Közben a „nagyon boldogok” aránya 36-ról 19 százalékra esett vissza.3 Ezek a tendenciák az egész világon megmutatkoznak, és a trend már a Covid–19-járvány kitörése előtt is létezett.4 Az emberek véleménye eltér abban, hogy ez a csökkenés miért ilyen tömeges – a technológiát, a polarizált kultúrát, a kulturális változásokat, a gazdaságot, a politikát okolják –, de tudjuk, hogy mindez végbemegy.

Többnyire nincs meg bennünk az ambíció ahhoz, hogy az egész világot kihúzzuk a slamasztikából; már azzal is beérnénk, ha önmagunkon segíthetnénk. De hogyan, ha a problémáink kívülről érkeznek? Ha dühösek, szomorúak vagy magányosak vagyunk, elvárjuk, hogy az emberek jobban bánjanak velünk, javuljon az anyagai helyzetünk, forduljon a szerencsénk. Addig azonban boldogtalanul várunk, és nem teszünk mást, mint próbáljuk elterelni a figyelmünket kellemetlen helyzetünkről.

Ez a könyv megmutatja, hogyan törj ki ebből a rutinból, ahogy Albina is tette. Saját életed főnökévé válhatsz ahelyett, hogy csak külső megfigyelő lennél. Megtanulhatod eldönteni, hogyan reagálj a negatív körülményekre, és dönts azok mellett az érzelmek mellett, amelyek még akkor is boldogabbá tesznek, ha épp te húzod a rövidebbet. Energiáidat a triviális zavaró tényezők helyett a boldogság alappilléreire fordíthatod, ami hosszan tartó elégedettséget biztosít, és célt ad az életednek.

Megtanulod, hogyan menedzseld új módszerekkel az életed. Azonban más könyvektől eltérően, amiket olvastál (mi is olvastuk őket), ez nem arra fog ösztökélni, hogy a hajadnál fogva húzd ki magadat a slamasztikából. Ez a könyv nem az akaraterőről szól – hanem a tudásról, és hogy azt hogyan használjuk fel. Ha gond van az autóddal, extrém akaraterővel sem fogod megoldani a problémát – meg kell nézned a kézikönyvet. Hasonlóképpen, amikor boldogtalan vagy, egyértelmű, tudományosan megalapozott információra van szükséged a saját boldogságod működéséről, majd utasításokra azzal kapcsolatban, hogy az életben hogyan használd fel ezt az információt. Ezt a célt szolgálja ez a könyv.

Ez tehát nem egy újabb írás a fájdalom – a tiéd vagy másé – minimalizálásáról vagy elűzéséről. Az élet lehet nehéz – egyes embereknek sokkal nehezebb, mint másoknak, ráadásul önhibájukon kívül. Ha bánatod van, ez a könyv nem fogja azt tanácsolni, hogy várd ki, amíg elmúlik, vagy szüntesd meg. Inkább megmutatja, hogyan hozz döntést arról, hogyan birkózz meg vele, tanulj belőle és lépj túl rajta.

És végül, ez a könyv nem holmi gyors megoldás az életed problémáira. Albina számára a boldogság elérése erőfeszítést és türelmet igényelt, és ez így lesz a te esetedben is. A könyv elolvasása csak a kezdet. A képességek gyakorlása… nos, gyakorlást igényel. Bizonyos előrelépések hamar megtörténnek, és az emberek körülötted valószínűleg észlelni fogják a pozitív változásokat (és a tanácsodat kérik majd). Más leckéknél hónapokra vagy évekre lesz szükség, hogy beépüljenek és automatikussá váljanak. Ez egyáltalán nem rossz hír, mert önmagad menedzselésének folyamata, és maga a fejlődés szórakoztató kaland. A boldogságra való törekvés újfajta életmóddá válik.

Annak az életnek a felépítése, amire vágysz, időt és erőfeszítést igényel. A halogatás ok nélküli várakozás, kidobott idő, amit boldogságban tölthetnél, illetve amikor másokat is boldogabbá tehetnél. Albina erre nem volt hajlandó, nem akarta elszalasztani az életet, amire vágyott, arra várakozva, hogy az univerzum megváltozzon.

Ha neked is eleged van a várakozásból, akkor lássunk hozzá.

Teremtsd meg
azt az életet,
amire vágysz

Egy
A boldogság nem a cél,
a boldogtalanság
nem az ellenség

A professzor ezen a szeptemberi estén, 2007-ben széles vigyorral beszélt a pittsburghi Carnegie Mellon Egyetem zsúfolásig megtelt előadótermének hallgatóságához. Ez volt az utolsó itteni előadása, és túláradó jókedvvel tekintett vissza élete eddigi munkájára, arra, hogy mindig megtalálta a jót másokban, hogy vette az akadályokat és szenvedéllyel élt. Annyira túlcsordult benne az energia és az életerő, hogy alig tudta visszafogni magát. Egy ponton eldobta magát, és végrehajtott néhány egykezes fekvőtámaszt.1

A professzor Randy Pausch volt, az ismert informatikus, akit egyetemi tanítványai és kollégái is nagyon szerettek. Az ember azt hinné, azért volt olyan boldog az utolsó óráján, mert várta a karib-tengeri pihenés, vagy esetleg (hiszen még csak negyvenhét éves volt) egy álommunka valahol máshol. Pedig egészen más volt a helyzet.

Azért volt ez az utolsó órája, mert Pausch professzor végzetes hasnyálmirigyrákban szenvedett, és már csak néhány hónapot adtak neki.

Sokan eljöttek meghallgatni, és nem igazán tudták, mire számítsanak. Tragikus elmélkedésre az élet rövidségéről? Egy „mi lett volna, ha” listára? Kétségtelen, hogy aznap este hullottak a könnyek az előadóteremben, de nem Randy szeméből. – Ha nem tűnök olyan depressziósnak vagy morózusnak, amilyennek lennem kellene, akkor nagyon sajnálom, hogy csalódást okoztam – humorizált. Beszéde a szeretettel és jókedvvel teli élet ünnepléséről szólt, amit megosztott barátaival, munkatársaival, feleségével és három kisgyermekével.

Kétségtelen, hogy Randy olyan ember volt, akinek hatalmas adag jutott a boldogságból. Még a komor diagnózis sem tudta elfojtani a nyilvánvaló igazságot azon a szeptemberi estén. Az elkövetkező hónapokban, miközben az egészsége folyamatosan romlott, teljes mértékben átadta magát az élet élvezetének, inspirált másokat az országos médián keresztül (egyebek közt Oprah műsorában), személyes weboldalán hírt adott egészségéről és kezelése részleteiről, valamint a fontos családi eseményekről és sok-sok örömteli pillanatról.

Randy Pausch 2008. július 25-én hunyt el, családtagjai és barátai körében.

Utolsó hónapjaiban olyasmi történt, amit sokan elképzelhetetlennek gondolnánk: életének elméletileg legkomorabb, legnehezebb szakaszában egyre boldogabbá vált. Hogyan volt rá képes?

KÉT MÍTOSZ A BOLDOGSÁGRÓL

Nincs abban semmi különös, hogy az ember boldogságra vágyik. „Nincs olyan ember, aki ne akarna boldog lenni” – mondta Hippói Szent Ágoston filozófus és teológus 426-ban, és ezt az állítást sem akkor, sem most nem kell bizonyítani.2 Ha valaki azt állítja: „engem nem érdekel a boldogság”, arról könnyen be tudjuk bizonyítani, hogy téveszmés, vagy nem mond igazat.

Mire gondolnak az emberek, amikor azt mondják, hogy „boldogok akarnak lenni”? Általában két dologra: először is arra, hogy el akarnak érni (és megtartani) bizonyos érzéseket – jókedvet, örömöt vagy valami hasonlót. Másodszor pedig, hogy ennek az érzésnek az elérése előtt akadályok tornyosulnak. Azt, hogy „boldog akarok lenni”, szinte mindig egy „de…” követi.

Vegyük Claudia, egy New York-i hivatalvezető esetét. Harmincöt éves, az elmúlt öt évben partnerével élt együtt. Szeretik egymást, de a férfi még nem áll készen hosszú távú elköteleződésre. Claudia nem érzi úgy, hogy tervezhetne a jövőre – hogy hol fog élni, hogy lesznek-e gyerekei, hogy hogyan alakul a karrierje. Ez frusztrálja, és a sok elvarratlan szál szomorúvá és dühössé teszi. Boldog akar lenni, de nem hiszi, hogy ez sikerülhet, amíg a partnere döntésre nem jut.

Vagy ott van Ryan. Azt hitte, hogy az egyetemen majd életre szóló barátságokat köt, és meghatározza karriercéljait. Ehelyett amikor elvégezte az iskolát, csak még zavarodottabban tekintett az életre, mint amikor elkezdte. Most, huszonöt évesen több ezer dolláros adóssága van, egyik munkáról a másikra vált, és teljesen céltalannak érzi az életét. Abban reménykedik, hogy majd boldog lesz, amikor adódik egy jó lehetőség, és tisztábban fogja látni a jövőjét.

Margaret ötvenéves. Tíz évvel ezelőtt azt gondolta, minden a legnagyobb rendben van – részmunkaidőben dolgozott, a gyerekei gimnáziumba jártak, aktív közösségi életet élt. Ám amióta a gyerekek kirepültek a fészekből, nyugtalan, és semmivel sincs megelégedve. Eladó házakat néz, mert azt hiszi, segítene, ha elköltözne. Egy nagy változás talán elhozná a boldogságot, de nem tudja, pontosan milyen változtatásra is lenne szüksége.

És végül ott van Ted. Amióta nyugdíjba ment, nincsenek valódi barátai. Elvesztette minden munkahelyi kapcsolatát. Évekkel ezelőtt elvált, felnőtt gyermekei már saját családjukra koncentrálnak. Időnként olvas, de főként tévénézéssel múlatja az időt. Úgy véli, boldog volna, ha több ember lenne az életében, de képtelen megtalálni őket.

Claudia, Ryan, Margaret és Ted átlagos emberek, átlagos problémákkal – nincs bennük semmi furcsa vagy kirívó. (Igazából olyan emberek archetípusai, akikkel már számtalan alkalommal találkoztunk, vagy éppen dolgoztunk együtt.) Mindennapos nehézségekkel küzdenek, amilyenekkel mi is szembesülünk életünk során, még akkor is, ha nem követtünk el komoly baklövést vagy nem vállalunk ostoba kockázatot. A boldogsággal és az élettel kapcsolatos meglátásaik is teljesen normálisak – csak éppen elhibázottak.

Claudia, Ryan, Margaret és Ted a „boldog akarok lenni, de…” állapotában élnek. Ha ezt kettébontjuk, kiderül, hogy egyszerre két állításról van szó:

1.Tudnék boldog lenni…

2.…de a körülményeim miatt beleragadtam a boldogtalanságba.

Az igazság az, hogy bármennyire meggyőzőnek tűnnek, mindkét állítás hamis. Nem lehetsz boldog – bár lehetsz boldogabb. A körülményeid, illetve a boldogtalanságod forrása pedig nem kell, hogy meggátoljon ebben.

Elmagyarázzuk, mire gondolunk, amikor azt mondjuk, nem lehetsz boldog. A boldogság keresése olyan, mint a mesebeli dél-amerikai aranyvárosé, El Doradóé, amit soha senki nem talált meg. Amikor a boldogságot keressük, időnként megérezzük, milyen lehet, de ez soha nem tart sokáig. Az emberek beszélnek róla, egyesek állításuk szerint birtokolják is, de azok, akikről a társadalom azt állítja, teljesen boldogok – a gazdagok, a szépek, a híresek, a hatalmasok –, egy idő után sok esetben a csődjükkel, a személyes botrányaikkal, a családi gondjaikkal bukkannak fel a hírekben. Egyes embereknek több boldogság jut, mint másoknak, de senki sem lehet boldog állandóan.

Ha a teljes boldogság titka létezett valaha, arra mostanra már rábukkantunk volna. Nagy üzletet csináltak volna belőle, az interneten terjesztenék, minden iskolában tanítanák, és valószínűleg a kormányok is osztogatnák. Csakhogy nem így van. Ez azért elég furcsa, nem? Az egyetlen dolog, amire vágyunk, amióta a Homo sapiens háromszázezer évvel ezelőtt megjelent Afrikában, gyakorlatilag mindenki számára megfoghatatlan maradt. Feltaláltuk a tűzgyújtást, a kereket, a holdkompot, a TikTok-videókat, de az összes emberi leleménnyel sem sikerült elsajátítanunk annak tudományát és művészetét, hogy megszerezzük és megtartsuk az egyetlen dolgot, amit valóban akarunk.

Ez azért van, mert a boldogság nem cél. A boldogság irány. Teljes boldogságot soha nem fogunk találni, de akárhol állunk is ebben az életben, mindannyian lehetünk boldogabbak. Majd még boldogabbak, és még boldogabbak.

Az a tény, hogy a teljes boldogság elérése lehetetlen, csalódást keltő hír lehet, pedig valójában nem az. Igazából ez a lehető legjobb hír. Azt jelenti, hogy egyszer és mindenkorra abbahagyhatjuk a nem létező, elveszett város keresését. Nem kell tovább azon tanakodnunk, mi a baj velünk, miért nem vagyunk képesek megtalálni vagy megtartani.

És azt sem kell többé hinnünk, hogy egyéni problémáink miatt nem lehetünk boldogok. Semmilyen pozitív körülmény nem adhatja meg nekünk azt az üdvös állapotot, amire vágyunk. De a negatív körülmények sem akadályozzák, hogy boldogabbak legyünk. Kijelenthetjük, hogy ha vannak problémáink, akkor is lehetünk boldogabbak. Bizonyos esetekben éppen a problémák miatt lehetünk boldogabbak.

Ez a két téves hiedelem – és nem az, amit az élet ránk zúdít – a valódi oka annak, hogy olyan sok a megrekedt és szánalmas sorsú ember. Olyasvalamit akarnak, ami nem létezik, és azt gondolják, lehetetlen a továbblépés, amíg az összes akadály el nem tűnik az életükből. És ezek a hibák ott kezdődnek, hogy helytelen választ adunk egy nagyon ártalmatlannak tűnő kérdésre: mi a boldogság?

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License