– részlet –

Az elektronikus kiadást
a Nemzeti Kulturális alap támogatta

Kiadta a Cerkabella Könyvkiadó
Szentendrén, 2022-ben.

© Somfai Anna
© Horváth Ildi

© Cerkabella Könyvkiadó
A Cerkabella Könyvkiadó a Móra Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Szerkesztette: Lovász Andrea
Olvasószerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea
Tipográfia, tördelés: Roth Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

epub ISBN 978-615-5808-91-3
mobi ISBN 978-615-5808-92-0

www.cerkabella.hu

Manónak és Barkának

1. fejezet,

amelyben Lencsi különös szerszámoskamrára akad Márti néni kertjében, és elárul egy titkot

1.1 A rejtélyes szerszámoskamra

Lencsi a lépcsőn üldögélt, kezét a térde köré kulcsolta. Gombóckodsz, simogatná meg a hátát anya. De anya elutazott, és nincs itt, hogy megkérdezze, mi bántja. Csak egy hét, azt mondta. Meg, hogy apával már évek óta nem utaztak el kettesben. Pedig ha magukkal vitték volna, igazán szépen viselkedik. Nem nyaggatta volna anyát, hogy mellette aludhasson, sem apát, hogy még egy fagyit vegyenek, és nem könyörgött volna, hogy este későig fenn maradhasson velük.

Egy hét! Anya nem is tudja, milyen hosszú egy hét Márti néninél.

Egyszer csak a hátánál valami puha melegséget érzett.

– Gyömbér, te vagy az?

A cica jólesően dorombolt. A kislány odahajolt hozzá, beletúrt a selymes, vörös cicaszőrbe.

– Léna, gyere uzsonnázni – dugta ki a fejét Márti néni az ajtón –, de előtte, légy szíves, alaposan kezet mosni.

– Nem vagyok éhes – fordult el.

– Akkor majd jelentkezz, ha megéheztél, és befejezted a duzzogást.

Azzal a nagynénje becsukta az ajtót. Lencsi hallotta, hogy visszaül a számítógépe elé, és a billentyűket veri. Márti néni gyakran dolgozott otthon, sőt, szinte állandóan dolgozott. És amikor nem, akkor is a fejét törte valamin. Tudományos kutató, éppen, mint apa. Csak míg apa számítógépekkel foglalkozik, vagyis mesterséges intelligenciával, ahogyan ő mondaná, addig a húga, Márti néni, matematikus. Mindent tud a számokról, legalábbis Lencsi így képzelte.

Gyömbér felállt, nagyot nyújtózott, és megmutatta a karmait. Lassan, peckesen elindult a bokrok irányába. Lencsi körülnézett a kertben. A kerítés mellett virágzott a japánbirs, beljebb a körtefa épphogy leveledzett. Mindegyik nevét ismerte, anya megtanította neki. Anya is, Lencsi is szeretett kertészkedni, igaz, otthon csak egy előkertjük volt, nem akkora, mint itt, Márti néninek. A kislány a japánbirshez lépett, végigsimított a virágain. Ne szedd le, hallotta anya hangját. De a földről azért összegyűjtheti az élénkpiros szirmokat. Szedegette, míg a kardigánjának mindkét zsebét meg nem töltötte. Közben a cicáról meg is feledkezett.

Ekkor nyávogást hallott a kert hátsó részéből, a szerszámoskamra felől. Odaszaladt megnézni, Gyömbér nem szorult-e be véletlenül. A cica újra nyávogott, Lencsi úgy hallotta, inkább hívogatóan, mint kétségbeesetten. Semmi kétség, a hang a sufni felől jött. Lencsi meghúzta a korhadt faajtót, de az zárva volt. Körbejárta a sufnit, hogy megnézze, hogyan jutott be a cica. Csak egy üvegezett kisablakot talált, és a kamra szélénél sem fedezett fel semmilyen rést vagy lyukat.

– Talán amikor beugrott, becsapódott utána az ajtó, és Gyömbér bennrekedt – vélte.

Teljes erejéből rángatni kezdte az ajtót, mire az résnyire nyílott. Mögüle egy zöld szempár villant Lencsire.

– Mondj egy titkot – szólalt meg a cica.

Lencsi annyira meghökkent, hogy egy hang sem jött ki a torkán.

– Az ajtó titokra nyílik. Úgy értem, ha elmondod egy titkodat.

– Micsoda? – jött meg a kislány hangja. – Te tudsz beszélni?

– Ha bent vagyok. Gyere be te is! Mondj már egy titkot!

– Hát, mondjuk… nem szeretem a sárgarépát.

– Ez nem titok. Anyukád meg apukád is tudja, és lefogadom, még mások is. A titok olyasmi, amit rajtad kívül senki nem tud.

– Mert még senkinek sem árultam el?

– Pontosan. No, igyekezz, nincs sok időnk!

– Jó, várj egy kicsit… hát, szóval… de ugye, te sem árulod el?

– Becsszó. És úgyis tudod, hogy ha kimegyek innen, csak nyávogok.

Lencsi nagy levegőt vett.

– Sára már nem a barátnőm – bökte ki végül.

Az ajtó abban a pillanatban szélesre tárult. És amint Lencsi belépett, azonnal becsapódott.

Lassan megszokta a szeme a sötétséget. Először Gyömbért vette észre: a cica mintha nagyobbra nőtt volna, kétszer akkorának tűnt, mint a kertben.

– Ugye, nem ijedtél meg tőlem? – hunyorgott barátságosan. – Gyere utánam – azzal ugrott egyet a falnak döntött szerszámok felé. A feltámasztott gereblyék mellett Lencsi mintha egy ajtót vett volna észre. Pedig amikor a fáskamrát körüljárta, egészen biztosan nem látott másik bejáratot.

– Ez is titokra nyílik? – érdeklődött.

– Úgy van. De most én mondom a titkot. Figyelj: Márti néni nem volt mindig ilyen harapós.

Az ajtó rögtön kitárult. Lencsi hosszú, sötét folyosóra látott rá.

– Mi ez, valami pincelejárat? Semmi kedvem lemenni. Ja, és milyen volt korábban Márti néni?

– Ha végigjönnél velem a folyosón, minden kérdésre választ kapnál.

– Nem megyek sehová. Nem szeretem a sötét lyukakat. Különben is, kit érdekel Márti néni? Senkihez sem kedves, és reggeltől estig csak a számításait bújja.

A folyosóról egyszer csak nevetés hallatszott. A távolban egy lány bukkant fel, alakját mintha fényszóró világította volna meg. Aztán egy fiú jelent meg, és a két gyerek fogócskázni kezdett.

Majd épp olyan villámsebességgel, ahogy előbukkantak, elillantak.

– Ki ez a lány? A folyosó egy másik házba vezet? – tudakolta Lencsi.

– Úgy is mondhatnám. Na, jössz?

– Nem lehet, anya sem engedné meg.

Lencsi hátat fordított, és a sufni kijárata felé indult. Ekkor hallotta meg a kertből Márti néni hangját:

– Léna, merre vagy?

Lencsinek semmi kedve nem volt Márti néni tudtára adni, hogy a szerszámoskamrában játszik. Biztos volt benne, hogy nem örülne neki, hiszen még a házban sem engedte semmihez hozzányúlni. Márti néni lépései közeledtek.

– Mire várunk? – suttogta Gyömbér, és egy ugrással a folyosón termett.

Lencsi beljebb húzódott, a folyosó melletti falhoz lapult. Márti néni megrántotta az ajtót, és a sötétségbe erős fénysugár hatolt. A kislány döntött, szaladni kezdett Gyömbér után. A távolból még hallotta Márti néni zsörtölődését:

– Hová tűnhetett ez a gyerek?

Lélekszakadva rohant. Legfeljebb kerül egyet a szomszéd ház felé, gondolta. Már jó ideje futott, és még mindig nem látta a folyosó végét. Ugyan nem hallotta Márti néni hangját sem, de egyre nagyobb sötétség vette körül. Csak Gyömbér macskaszeme villogott előtte útjelzőként.

1.2 A másik ház

Utólag hiába próbált visszaemlékezni, hogyan kerültek a házba, nem tudta felidézni. Csak arra emlékezett, amint téblábol az előtérben, és a falra erősített szarvasagancsokat bámulja. Nem sok ideje maradt a nézelődésre, a háta mögül zajt hallott. Megfordult, de senkit sem látott. Akkor vette észre, hogy a cica eltűnt mellőle.

– Gyömbér – hívta suttogva.

Az egyik szoba felől motoszkálást hallott. Az ajtajához óvakodott, és belesett. A cica egy öblös, kopottsárga fotelben nyújtózkodott. Most nem tűnt hatalmasnak, mint a fáskamrában, csak egy átlagos, vöröses szőrű macskának.

– Gyömbér – szólította hangosabban –, gyere, menjünk haza.

Ám a cica csak lassan elfordította a fejét. Lencsi a fotelhez lépett, fel akarta kapni a macskát, de az a támlájára ugrott előle.

– Mi van veled, rám sem ismersz? Szólalj már meg!

– Nem hiszem, hogy válaszolna neked.

A hang a szoba közepén álló ovális asztal felől jött. Lencsi ijedtében a fotelbe huppant. A lelógó fehér csipketerítő alól, az oroszlánosra faragott asztallábak közül egy fiú hunyorgott rá. Gyömbér eközben Lencsi mellé szökkent, és a hátát bátorítólag a kislány oldalához nyomta. Lencsi szerette volna megkérdezni, hogy a szomszéd házban járnak-e, és ki ez a fiú, de rögtön eszébe jutott, hogy a fiú joggal kérdezhetné éppen tőle, hogy kicsoda. Ő is meglehetősen különösnek találná, ha valaki, mint egy teleportáló mágus, hirtelen felbukkanna a nappalijukban.

– Psz-sszzz – sziszegett a fiú az ajtó felé.

Egy lány állt az ajtóban. Kék szeme kutatóan nézett körül a szobában, tömött, fonott barna copfjai a vállán himbálóztak. Észre sem vette a fotelben kuporgó kislányt a cicával, keresztülnézett rajta, mintha levegő lenne, majd az asztalhoz ugrott.

– Megvagy!

– Na, végre, már azt hittem, sosem találsz meg.

– Miért, te talán gyorsabb vagy?

– Naná! Akármikor lehagyok egy lányt.

– De nem engem.

– A szupergyors, utolérhetetlen Márti…

Márti a fiúra vetette magát, az meg a copfjába kapaszkodott. Lencsi felugrott, hogy a lány segítségére siessen. Kiszabadította Márti copfját, és lefogta a fiú egyik karját, míg Márti a másikon térdelt.

– Nem ér, túlerőben vagytok – lihegte a fiú.

– Te meg túl szemtelen vagy – vágott vissza Márti.

Majd egyszerre elengedték egymást, és Lencsire bámultak.

– És te? Hogy kerültél ide?

Lencsi segélykérőn nézett Gyömbérre, de a cica hallgatott.

– Én csak… a macskám után jöttem. Talált egy alagutat a házatokba, és…

– Miféle alagutat?

– A szerszámoskamránkból indul, és a házatokba vezet.

– Mindig ilyen hazudós vagy? Különben Tóni vagyok. És csakis alagutakon közlekedem, úgy megyek az iskolába meg a barátaimhoz. Van saját metróm is, megmutassam?

Lencsi elpirult. Nem hazudik, de mégsem emlékszik, hogy bukkant ki az alagútból. Nem tudná megmutatni a kijáratot. Hogyan magyarázza meg ennek a fölényes fiúnak?

– Ne törődj vele, mindig ilyen nagyképű – húzta magához Márti. – Még nem is mondtad, hogy hívnak.

– Lencsi vagyok – suttogta.

– Gyere, nézd meg inkább az őzet, aztán hazakísérlek, jó?

Márti keresztülment az agancsos előszobán, kinyitotta a zöldre mázolt bejárati ajtót, és Lencsit maga után húzva kilépett a kertbe. Az udvart balról erdő határolta, az erdő felőli oldalon őz legelészett. Márti odaszaladt hozzá.

– Nézd, Levendula, új barátnőt hoztam!

– Megsimogathatom?

– Hát persze! Még cumizik, szereti, ha simogatják. Tudod, az anyukáját kilőtték a vadászok.

Lencsi óvatosan kinyújtotta a kezét, megérintette az őz fejét. Sokszor látott őzeket anyával a Margitszigeten, de mindig csak kerítés mögött. Mennyire más így, hogy érzi a lüktető, meleg testét, és közelről nézhet bele nedvesen csillogó, barna szemébe. Az őz hirtelen felkapta a fejét, és megdermedt.

– Márti, vigyázz!

Lencsi oldalra kapta a fejét, és hatalmas, fekete árnyat látott az erdő felől közeledni. Gondolkozás nélkül rohant vissza a ház felé, Gyömbér a nyomában. Ám akár egy rossz álomban, a ház, az előtte futó Mártival együtt, egyre távolodott tőle. Ráadásul valami homály ereszkedett alá, amitől a körvonalai bizonytalanná váltak. Lencsi teljes erejéből futott, mégis szem elől vesztette.

– Lencsi! – hallotta meg Gyömbér hangját – Gyorsan, a szirmokat! A zsebedből!

Lencsi automatikusan engedelmeskedett. A zsebébe nyúlt, és megmarkolta a japánbirs szirmait.

– Fordulj meg, és szórd el, másként utolér minket! – lihegte Gyömbér.

Azzal a kislány elé ugrott, Lencsi épphogy fel nem bukfencezett.

– Gyerünk, szórjad már! – kiáltott rá Gyömbér.

Lencsi azonban képtelen volt hátrafordulni, sem a keze, sem a lába nem engedelmeskedett.

Ekkor meghallotta Levendula sírását. Ki kell szabadítania, nyilallt belé váratlanul. Maga sem tudta, honnan vette hozzá a bátorságot, de reszketve, lassan visszafordult.

Szemben vele hatalmas, fekete pók közeledett. Lencsi megdermedt az iszonyatos látványtól: a szörnynek emberarca volt, és megszámlálhatatlan számú karja. Egyikkel az őz testét kulcsolta át, a másikat Lencsi felé nyújtotta. A kislány utolsó erőfeszítésével elhajította a szirmokat, majd aléltan csuklott össze.

1.3 A szövedék

Sötétben ébredt, Gyömbér puha mancsának érintésére.

– A pók… – motyogta kimerülten.

– Nincs itt, ne félj. Elűzted a japánbirs szirmaival – nyugtatta meg a cica.

Lencsinek sajgott a feje, és semmit sem értett.

– Hol van Márti? És Tóni?

– Biztonságban vannak, visszajutottak az erdészházba.

– És Levendula? Ugye, megmenekült?

Valami nedves nyomódott Lencsi kezéhez. A kislány oldalra fordította a fejét, Levendula mellette feküdt, bár csak a körvonalait tudta kivenni a sötétben.

– Haza akarok menni.

– Amint jobban leszel, indulhatunk.

Lencsi a folyosó végét kereste tekintetével.

– Hová tűnt a ház meg az erdő?

– A pók elvágta feléjük az utat.

Lencsi szeretett volna többet kérdezni, de túlságosan kimerült volt.

A cica az oldalához simult, és dorombolt. A kislány nem tudta, ébren van-e még, vagy álmodik. A sötétben halvány derengés támadt, itt is, ott is fénypontok gyúltak körülöttük. Mintha a csillagos ég alatt feküdne, bár Lencsi úgy tudta, valami földalatti járatban vannak. Hogyan tűnhet ilyen magasnak a boltozat? Hisz a fénypontok mintha egész az égig érnének.

– Látogatóink érkeztek – súgta Gyömbér.

– Léna… – hangzott minden irányból.

A kislány meglepetten felült, és körülnézett. A világító pontok fényes fonalakkal kapcsolódtak össze, és Lencsi úgy érezte, mintha valami óriási kristály belsejében ülne. – A segítségedet kérjük… – hullámzott tovább a hang.

Lencsi a fejét forgatta, ki szólhat hozzá. A hang mintha olvasott volna a gondolataiban:

– Cirrusz vagyok, és népem, a kristálylények nevében szólok hozzád.

– Köszöntelek – felelt Gyömbér Lencsi helyett.

– Barátsággal, Gyömbér. Léna, ne félj, a barátaid vagyunk. Légy üdvözölve, Levendula.

Lencsi szorosan Gyömbérhez simult, átölelte a nyakát.

– Hol vagytok? – kérdezte.

– Mindenütt, körülötted. A legtöbben sosem találkoznak velünk, a világ mégsem működne nélkülünk: mi szőjük a barátsághálót.

– A barátsághálót?

– Igen, például az emberek közti barátságokat.

– Azt hittem, a barátságok maguktól szövődnek.

– Maguktól kezdődnek, de mi segítünk, hogy folytatódjanak. Amint ketten, vagy akár többen összebarátkoznak, a közös titkok, álmok felhőjéből és az egymással megosztott idődarabkákból hálót szövünk. Ti, emberek ugyan nem látjátok, a védelmező háló mégis összetartja a világotokat.

– Nekem nincs is igazi barátom.

– Ugye, ezt nem mondod komolyan? – szólt közbe Gyömbér sértődötten.

– Jaj, Gyömbér, ne haragudj – simogatta meg a kislány a cica hátát –, csak éppen Sárára gondoltam…

– Nem minden barátság tartós, a barátságszálak néha nem elég erősek, és hiába szövögetjük, mégis elszakadnak. Ez nem baj, hiszen mindig új és új barátságok születnek. Így volt, mióta világ a világ, vagyis egészen mostanáig, míg egyik társunk másként nem döntött. Kasztór eleinte titokban akadályozta a munkánkat: nem szőtte tovább, helyette elmetszette, és felgombolyította a barátságfonalakat.

– De hát miért tette?

– Azért, hogy a barátságháló erejét a saját céljaira fordítsa. Ha ugyanis elegendő barátságfonalat gyűjt, képessé válhat rá, hogy emberi alakban megjelenjen. És ha az emberek világát többé nem védi a háló ereje, Kasztór előtt szabad az út, hogy magához ragadja a hatalmat. Mióta nyíltan ellenünk fordult, a hatalom ígéretében egyre több társunk csatlakozik hozzá. Már nem sokáig bírjuk, szakadozik a barátságháló…

– De hogyan segíthetnék én bármiben? Csak haza szeretnék menni.

– Léna, Kasztór már a közelben van. Márti néni körül az utolsó szálak is elszakadni készülnek, és nincs elég erőnk, hogy összetartsuk. Te talán nem is tudod, de Márti néni korának egyik legkiválóbb elméje, így Kasztórnak roppant értékes zsákmány. Mindent megtenne, hogy beszippantsa, és saját céljaira fordítsa kivételes tudását.

– De… hogyan akadályozhatnám meg pont én?

– Kasztórt csapdába akarjuk csalni, hogy legyőzhessük. De eközben Márti néni körül újra kell szőnünk a védelmező barátsághálót. És ebben csak te segíthetsz.

– Pont én? Márti néni nem is kedvel engem!

– Nem számít – szólt közbe Gyömbér. – Kasztór egyre hosszabb időre mutatkozik a világunkban. Rajtunk, állatokon nem uralkodhat, hisz belőlünk hiányzik minden hatalom iránti vágy. De az embereken igen.

– Nem tudom, anya mit szólna hozzá. Megígértem, hogy nagyon vigyázok magamra, és mindenben szót fogadok Márti néninek.

– Egyedül kell döntened. Nyújtsd a kezed!

A kislány kinyújtotta a kezét, és valami képlékenyet érzett benne. Egyszerre tűnt folyékonynak, szilárdnak, sok apró részecskéből állónak és egyetlen darabnak. Súlya nem volt, és ha összecsukta az ujjait, mintha fénylő levegőt markolt volna.

– Ez egy darab barátságkristály. Az átjárón kívül súlya és kiterjedése lesz.

– Lassan mennünk kell, Márti néni már biztosan tűvé tette érted az utcát – szólalt meg Gyömbér.

Lencsi úgy ugrott fel, mintha nem lettek volna ólomnehezek a tagjai. Próbálta megmarkolni a különös kristályt. A fények halványulni kezdtek körülöttük, egyre halkabban visszhangzott a hang:

– Sok szerencsét, Léna…

– De mi lesz Levendulával? – torpant meg Lencsi.

– Itt biztonságban pihenhet, míg újra meg nem nyílik az alagút.

Lencsi sietős puszit nyomott az őz orrára, aztán futásnak eredt, amerre az átjáró túlsó végét sejtette. Már látta is a folyosó végét jelző világosságot, és egyre gyorsabban közeledett hozzá. Egy szempillantás alatt suhantak át az ajtón, ami aztán úgy eltűnt mögöttük, mintha soha nem is lett volna ott. Lencsi a földre huppanva lihegett, Gyömbér a szokásos méretűre zsugorodott.

A kislány egy egyszerű szürke kavicsot tartott a kezében: ennyi maradt a csodakristályból. Csalódottan forgatta, majd zsebre vágta.

– Gyömbér, mit mondjak Márti néninek?

Ám a cica csak nyávogott egyet válaszul.

Lencsi összekuporodott. Gyömbér nem segít, egyedül hagyta a bajban. A sufni bejárata nyitva állt, és Lencsi jól hallotta, hogy Márti néni a nevét kiáltja. Megvárta, míg elég messziről hallatszik, és sóhajtva előbújt. Márti néni a ház előtti szűk utcán járkált fel és alá, a kezét tördelte, és őt szólongatta. A kislány halkan mögé óvakodott.

– Márti néni…

– Léna, hol voltál idáig? Már mindenütt kerestelek!

– Kimentem a kapun, gondoltam, körülnézek az utcán. Aztán eltévedtem – rögtönzött Lencsi égő arccal.

– Szóval csavarogtál. És hogy nézel ki? Hol szakítottad ki a kardigánodat? Kivel voltál?

– Egy fiúval meg egy lánnyal…

– Biztosan valami gyerekbandába keveredtél. Mit fog szólni anyukád, ha elmesélem neki?

Lencsi lehajtotta a fejét, a torkában gombóc nőtt.

– Gyerünk, indulás befelé! – zárta le a beszélgetést Márti néni… … …

Tartalom

1. fejezet

1.1 A rejtélyes szerszámoskamra

1.2 A másik ház

1.3 A szövedék

2. fejezet

2.1 Hogy hívják az őzet?

2.2 A barátságkristály

3. fejezet

3.1 Fülöp háziállatra tesz szert

3.2 Levendula hazatér

3.3 A gyanús szerszámoskamra

3.4 Márti néni telefonál

4. fejezet

4.1 A végtelen jele

4.2 Kéz a porfelhőből

4.3 Fülöp a szerszámoskamrában

4.4 Fülöp az átjáróban

4.5 A meghívás

5. fejezet

5.1 Látogatás Fülöpéknél

5.2 A madarak hangja

5.3 A barátságkristály őrzője

6. fejezet

6.1 A pizzafutár

6.2 Tanácskozás a fáskamrában

6.3 A titokzatos vetélytárs

6.4 Kivel barátkozik Márti néni?

7. fejezet

7.1 A nem létező kvantumvírus

7.2 A képzeletbeli szólánc

7.3 A Méregerő teakereskedés

7.4 Az SOS jelzés

7.5 Az új barát

8. fejezet

8.1 A szalamandra hívása

8.2 Vendégségben Antalnál

8.3 A hazaút

8.4 Márti néni elneveti magát

9. fejezet

9.1 Tolvaj a dolgozószobában

9.2 A kulcslyukon túl

9.3 Kasztór hívása

9.4 A kupolás terem

10. fejezet

10.1 A két kristály

10.2 Lencsi telefonál

10.3 A pók árnya

www.cerkabella.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0.
Architects Daughter – SIL Open Font License