részlet

Ambrus Attila–Karizs Tamás:

Állj talpra!

Őszintén az újrakezdésekről

Copyright ©

Ambrus Attila, 2024

Karizs Tamás, 2024

Borítófotó ©

Díner Tamás, 2024

A szerzőről az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Julian Rubinstein: A Viszkis

Előszó

Ambrus Attila eddigi élete során összesen tizenkilenc évet töltött rácsok mögött, büntetett előéletű, egykori bűnöző. Viszont a szabadulása óta eltelt időszakban rácáfolt minden előítéletre, ami egy börtönviselt embert sújtani szokott. Az egykori Viszkis rabló ugyanis véghez vitte a lehetetlent. Rövid időn belül tökéletesen visszailleszkedett a társadalomba, sőt sikeres üzletember lett, családot alapított, két gyönyörű gyerek édesapja, feleségével és gyerekeivel az ország egyik legfestőibb környékén él.

Arra, hogy mindez miként sikerült, már sokan kíváncsiak voltak. Köztük sok vállalat, nem egy világcég menedzserei is. Attila számos motivációs tréninget tartott nekik, ahol a saját életének állomásai, sokszor az általa elkövetett hibái alapján igyekezett megmutatni a megoldást. Azt mondja, ha valaki, akkor ő igazán hiteles, hiszen mindent a saját tapasztalataiból merít.

Ha Ambrus Attila életének kizárólag a szabadulása utáni időszakát ismernénk, azt hihetnénk, hogy ő az az ember, akit a sorsa sikerre predesztinált. Fél tucat könyv jelent meg róla, a legkülönfélébb médiumok rendszeres vendége, a róla készült mozi a második legnézettebb magyar film, és úgy tűnik, hamarosan egy amerikai filmet is forgatnak a sztorijáról.

Ha viszont csak az elítélése, bebörtönzése előtti időszakról tudnánk, akkor épp azt hihetnénk, ennek az embernek soha semmi esélye nem volt és soha nem is lesz a normális életre. És abból az egyre csak mélyülő gödörből, amiből eleve indult a gyerekkora, a büdös életben nem fog tudni kimászni. Egész életében verték, büntették, szeretetet kilencéves korában kapott utoljára a nagyanyjától, a földi poklokban, a rácsok mögött töltött hosszú évekről nem is beszélve.

A probléma az, hogy a kétféle történet, a két életszakasz merőben ellentmond egymásnak. A józan ész szabályai szerint nem is szólhatnának ugyanarról az emberről! Vagyis a kettő közt valaminek történnie kellett, ami nehezen magyarázható.

De mi is történt valójában?

A választ keresve egy elsőre talán furcsa hasonlat jutott az eszembe. A biológiaórákon a rovarokkal kapcsolatosan tanult metamorfózis. Ami, valljuk be, valahol a világ egyik nagy csodája, legföljebb figyelmetlenül elmegyünk mellette, mint oly sok más, az iskolában tanult, triviálisnak tűnő dolog mellett. A metamorfózis nem más, mint a rovarok egyik fejlődési módja, azaz a teljes átalakulás, melynek során a cseppet sem szerethető, mi több, gusztustalan lárvából, illetve hernyóból egy átmeneti állapot, a bebábozódás után egy közel tökéletes lény születik. Egy lepke, egy pillangó, vagyis egy ragyogó, szerethető valami, amivel sokkal inkább lehet azonosulni, mint korábbi énjével, a hernyóval.

A dolog elsőre egyszerűnek tűnik, mint minden az anyatermészetben. De a tudomány mind a mai napig nem tudta megfejteni, és talán nem is fogja soha, hogy valójában mi történik a báb belsejében a bebábozódás ideje alatt. Hogyan lesz a hernyóból pillangó? Ez a nagy titok, amit sem megmagyarázni, sem tanítani, sem átadni nem igazán lehet.

Talán mégsem annyira erőltetett ez a párhuzam, hiszen Ambrus Attila élete is pont három elkülönülő fázisból, három korszakból álló gyökeres átalakulásról szól. A gyötrelmes és kilátástalan, szeretet nélküli gyerekkoráról és rablóvá válásáról, majd a borzalmas „bebábozódásról”, vagyis a börtönévekről. Végül pedig a tökéletesen átalakult, egy teljesen új személyiséget magára öltő, sikeres és szerethető Ambrus Attiláról.

Az említett teljes átalakulás, metamorfózis a természetben milliárdszámra lezajlik időről időre. Az emberi társadalomban azonban jó, ha millióból egy ember képes erre. Ambrus Attila az egyikük. Aki valahogy tudja, mi a titok. Persze mindent nem tud átadni nekünk ebből a titokból, megfejteni sem tudjuk, de legalább okulhatunk a történetéből. A bukásaiból – meg persze a sikereiből.

Ez egy olyan alapvetően motivációs kötet, amelyben ezeket a személyes tapasztalatokat, élményeket, gondolatokat osztja meg velem, a beszélgetőtársával, és rajtam keresztül az olvasókkal. Egyfajta beszélgetőkönyv, amely a befogadóban azt az illúziót igyekszik kelteni, hogy személyesen, ha tetszik, négyszemközt társaloghat az élet kis és nagy dolgairól Ambrus Attilával.

A beszélgetések során megpróbáltuk összeszedni az ötleteket, praktikákat azzal kapcsolatban, hogy hogyan tud ma valaki ebben a rohanó, értékválsággal küzdő világban jó eséllyel túlélni, boldogulni, netán fejlődni, gyarapodni.

Ahogy az egykori Viszkis rabló fogalmaz, a bölcsek kövét ő sem találta meg, de hogy mit és hogyan rontott el, hogyan sétált bele az élet csapdáiba, s mik azok a hibák, amiket sorra elkövetett, azt most elmondja ebben a hihetetlenül személyes és őszinte interjúkötetben. De nem csupán a hibákat, hanem a megoldást is az élet számos, sokak számára ismerős problémáira. Hogy miként élte túl a bezártságot, a válságot, a különféle traumákat, az árulásokat az életében. Hogy vezet út a pokol legmélyebb bugyrából, a börtöncellából az átlagember számára már-már álomszerű élet felé, amelyet ma él.

Ez a kötet nem a kezdő bűnözők kézikönyve, sokkal inkább egy olyan útikalauz, amely végigvezet a való élet útvesztőin, amely nem csupán egy bűnözőre (egy egykori bankrablóra) vár, hanem minden egyes emberre, aki élni, túlélni szeretne a mindennapok során. Teszi mindezt éppoly izgalmas, érdekfeszítő módon, sztorik százaival alátámasztva, mint a legnépszerűbb krimik.

A kötet fejezetekre bontva tárgyalja végig a következő témaköröket: Hogyan lehet ép ésszel és egészségesen túlélni majd’ húsz évet a rácsok mögött? Hogyan lehet a totális eladósodás és a törvények áthágása nélkül megteremteni az egzisztenciát a család részére? Miként kerülhetjük el, hogy átverjenek, lehúzzanak minket az élet szinte minden területén? Mit tegyünk, hogy túllépjünk a valamilyen szinten minden embert érintő gyerekkori traumáinkon? Hogyan ne veszítsük el megkeresett pénzünket? Hogyan óvjuk meg párkapcsolatunkat a mindennapok taposómalmában? Milyen értékrendet adjunk át gyerekeinknek? Miként maradjunk egészségesek? Mennyire hasznos, illetve mennyiben lehet káros a rendszeres sportolás? Tisztában vagyunk-e azzal, hogy létezik egyfajta karma, mert nem lehet hosszú távon büntetlenül csalni, hazudni, lopni?

A hosszú beszélgetések, az interjúk készítése, majd lejegyzése, szerkesztése – 2023 vége és 2024 eleje – során gondolatban óhatatlanul végigéltem én magam is mindazt a kínt, gyötrelmet, amin Attila átment eddigi élete során. S valami olyasmi fogalmazódott meg bennem, hogy sorsával egy kicsit mindannyiunk helyett szállt alá a pokolra, hogy onnan visszatérve, bűneit levezekelve, megtisztulva, elmondja nekünk: mit is tegyünk ebben az életnek nevezett útvesztőben. Ha valaki, akkor ő tud ezzel a kötettel segíteni abban, hogy jobban eligazodjunk a mindennapok küzdelmeiben.

Karizs Tamás

1 A börtön túlélése

Kezdjük ezt a motivációs könyvet a börtönnel, a börtönévekkel, azzal, hogy miként lehet egyáltalán túlélni odabent ép ésszel, ép egészséggel hosszú éveket? Aki a börtönt túléli, az talán mindent túlél…

Ahány ember, annyiféle személyiség, épp ezért nehéz általános receptet adni, hogy ki hogyan élje túl, ha bezárják. Nagyon sok múlik azon, hogy az illető milyen erős jellem, milyen karakter. Nekem a sport mindig alapvető szerepet játszott az életemben, értelemszerűen nagyon sokat segített odabent is. Magát a bezártságot már megtapasztaltam, hiszen korábban megjártam a fiatalkorúak börtönét, a javítóintézetet is, ahol komoly ízelítőt kaptam abból, mit is jelent rácsok között élni.

Volt egy konkrét, az életem további alakulását meghatározó balhém, ami után bekerültem a javítóintézetbe. Már korábban hatszázmillió ügyem volt, de apámnak elég jó kapcsolatai voltak a hatóságokkal, és rá való tekintettel nagyjából békén hagytak. A javítóintézetben életem egyik legkeményebb időszaka következett. Itt egyetlen dolgot lehetett megtanulni, mégpedig azt, hogy miként éld túl.

Mi volt a konkrét ügy, amit már apád sem tudott elsikáltatni?

Csíkszeredán volt egy traktorgyár, ami szponzorált egy rockzenekart, az volt a nevük, hogy Traktorock. Tudtam, hogy egy étteremben tárolják a cuccaikat, a hangszereket. Akkoriban a fejembe vettem, hogy én is zenész akarok lenni. A cimboráimmal akartunk is csinálni egy saját zenekart, pénzünk persze nem volt rá. Jó szokásom szerint azt mondtam nekik, semmi gond, majd én megoldom ezt a kérdést. Egy éjjel betörtem az étterembe, és mivel a kisablakon egy teljes dobfelszerelést nehéz lett volna kihozni, inkább kisebb dolgokat, erősítőket, mikrofonokat hoztam el. Abban az időben ezek is nagyon sok pénzbe kerültek. Odaadtam a cuccokat az egyik cimborámnak azzal, hogy adja el, és az árukból veszünk saját hangszereket. Pechünkre a srác pont azoknak próbálta eladni, akiktől loptam. Kis szerencsével még ezt is megúsztam volna, de sajnos az egyik vokalistának az apukája párttitkár volt. S tudjuk, hogy az elvtársaktól nem lehet lopni. Így ezt az ügyemet már nem sikálták el apámra való tekintettel sem, sőt összevonták egy másikkal. Ebből eredően kaptam két évet a fiatalkorúaknál. Nem is tudom, hogy pontosan mi volt a vádiratban, mert abban minden románul volt. Székely gyerekként románul csak annyi tudtam, hogy hogyan hívnak, meg hol születtem. Azaz szinte semmit. Hiába éltem Romániában, amíg nem kerültem be a javítóintézetbe, nem tanultam meg egy árva szót sem románul. Nálunk, székelyeknél, egyfajta kivagyiságból azt mondjuk, hogy nem tanulunk, még csak meg sem szólalunk románul. A falunkban sem lakott egy deka román sem. Csíkszeredában már igen, mert megyeközpont volt, és emiatt tudatosan telepítettek be ide románokat, nagyjából a lakosság harminc százalékát. Viszont sem a javítóintézetben, sem a katonaságnál nem hagytak magyarul beszélni. Ahogy bekerültem, kénytelen voltam nagyon gyorsan megtanulni románul. Ez azt jelentette, hogy négy éven keresztül egy szót sem szólhattam az anyanyelvemen.

Volt a katonaságnál velem egy Kovászna megyei, szentgyörgyi juhász srác, aki egész addigi életében nagyjából a birkáival kommunikált, még magyarul se sokat kellett beszélnie, nemhogy románul. Őt mindig beállították mögém a különböző alaki gyakorlatok során, hogy csinálja azt, amit én. Mert tényleg nem értette, hogy mit mondanak neki. De amúgy sem volt túl éles eszű, így mindig fáziskésésben volt, folyamatosan szívatták az egész csapatot miatta.

Egyszer odajött hozzám egy moldvai katonatársunk azzal, hogy márpedig te itt nem beszélhetsz magyarul! Ha még egy magyar szót kimondasz, nem szabadulsz a vécéből! Ehhez tudni kell, hogy többnyire én voltam a mosdóban az ügyeletes, fogkefével kellett tisztítanom a vécécsészét. Szóval odajött, hogy belém kössön, és még le is pisilte az épp megtisztított fajanszot. Begurultam, és elővettem a bicskámat – egy székelynél mindig van kéznél egy kés –, majd beletoltam a hasába. Nem szúrtam meg, csak odatartottam a bicskát, és azt mondtam, ha még egyszer szórakozol velem, a hasadtól az álladig felhasítalak. Engem nem érdekel, mi lesz a következménye, én most jöttem a fiatalkorúak börtönéből, az sem érdekel, ha emiatt visszakerülök. Na, ez a srác attól kezdve olyan tisztelettudóan viselkedett velem, ahogy soha senki más. Mert úgy félt tőlem, mint a tűztől. Volt olyan, hogy reggel kicsit tovább aludtam, mint a többiek. Erre ő volt az, aki szólt nekik: hagyjátok, fáradt, tegnap sokat dolgozott! Ez az eset jó példa arra, hogy az élet minden területén működik a dolog: határozottan kell fellépned, ki kell állnod magadért! Lehet ez egy munkahelyi konfliktus, irodai pozícióharc. Ha látják, hogy gyenge vagy, biztos megpróbálnak lenyomni. Ha viszont erőt mutatsz, még barátkozni is akarnak veled.

Itt egyetlen dolgot lehetett megtanulni, mégpedig azt, hogy miként éld túl.

Amúgy a románok alapból is féltek tőlünk, székelyektől. Volt egy konstancai katonatársam, aki, ugye, a román tengerpartól érkezett. Az elején kérdezte, hogy én honnan jöttem. Mondom, Hargita megye, Csíkszereda. Igen? Hát ők arrafelé sosem jártak, mert azt hallották, ott megeszik a románokat. Azt tanulták, hogy sem Hargita, sem Kovászna, sem Maros megyében nincsenek biztonságban a magyaroktól. Ilyen szinten át volt mosva a románok agya is a nyolcvanas években. Ebből is látszik, hogy a gyűlöletet a magyarok és a románok közt valójában a politika szította. Oszd meg, és uralkodj! Ez az elv Romániában nagyon is működött.

Egyébként körülbelül öt éve Gyulán egy panzióban találkoztam egy nagyon gazdag és kulturált, intelligens olténiai román házaspárral. Jóban lettünk, és mivel a javítóban meg a katonaságnál kénytelen voltam megtanulni jól románul, el tudtam beszélgetni velük. Szóba került Erdély kérdése, a kulturális autonómia, és megkérdeztem őket, hogy ugyan mondják már el, mi a bajuk a magyarokkal meg a székelyekkel. Hiszen például Bukarest környékén nem is érintkeznek velük. Tudod, mit mondtak? Hogy ők azért nem szeretik a székelyeket meg a magyarokat, mert ha bemennek Bukarestbe bármilyen ügyet intézni, verik az asztalt, de nem hajlandók az ország hivatalos nyelvén megszólalni. Szerintük ez nem igazságos. Az más kérdés, hogy tudják ők is, hogyan jött létre Románia, de bárhol élsz is, kutya kötelességed megtanulni az adott ország hivatalos nyelvét.

Térjünk még vissza a javítóintézetben történtekre!

Moldvában, egy Târgu Ocna (Aknavásár) nevű helyen volt a javítóintézet, ahová tizenöt évesen kerültem be. Itt bár több száz zsiványt őriztek, de mindössze ketten voltunk magyarok. Ennek a magyar társamnak, aki korábban került be, mint én, köszönhettem mindent. Hogy egyáltalán túléltem, hogy nem erőszakoltak meg, nem öltek meg, csak a kezemet döfték át egy késsel. Viszont egyértelműen itt alapoztam meg a későbbi bűnözői karrieremet.

Romániában akkoriban az volt a szabály, hogy fiatalkorúként, ha bármit is csináltál, akár embert öltél, maximum öt évet kaphattál. Ha közben az ember betöltötte a tizennyolcat, akkor sem vitték át a felnőttekhez, még ha mondjuk négy éve volt is hátra. Így aztán tizenöttől huszonhárom éves korig vegyesen voltunk összezárva a javítóban. Természetesen a huszonéves, rendszerint kigyúrt „öregek” voltak a főnökök, azok a bizonyos kápók. Tudjuk, kik ezek. Ők tulajdonképpen ugyanúgy foglyok, csak kapnak egy kis hatalmat a társaik felett, meg előnyöket, dupla fejadagot, cserébe felnyomják, terrorizálják, s adott esetben péppé verik a társaikat. Nagyjából elvégezték a piszkos munkát az őrök helyett. Akik kint jókat röhögtek azon, hogy a rabokat a saját társaik intézik el.

De hogy legyen fogalmad a mindennapjainkról is, képzeld el, hogy kijártunk mezőgazdasági munkára. Kukoricát szedtünk, de nem akárhogy, hanem futólépésben! Rohantunk, és ha valaki lemaradt, azt bikacsökkel verték szét. Mint a lovakat. Az nem létezett, hogy kivisznek minket a földekre, és ott csak úgy elvagyunk, kicsit dolgozgatunk. Megvolt a szigorú és igen magas norma. A kukoricát nagy kosarakba szedtük, azokat is futólépésben kellett a kocsihoz vinni. Teherautó félig megrakottan nem mehetett el este sem. Amíg nem lett telerakva, nem mehettünk haza. Bármit rosszul csináltál, összevert az őr vagy a kápó, aki azzal volt megbízva, hogy belőled a legtöbb munkát kipréselje. Mivel ezek szabad kezet kaptak, orrba-szájba vertek minket. Az őr meg csak röhögött ezen. Nem volt esélyed, hogy megúszd a verést.

A rengeteg munkáért cserébe nagyon kevés élelmet kaptunk. Sőt, ha később kerültél sorra, már nem jutott étel, nem volt mit enned.

Bent a kantinban vagy étkezdében pedig minden füttyszóra működött. Megkaptam az ételt, leültem az asztalhoz, de szinte mire elővettem a kanalam, már megint fütyültek, kész, felállni, nyomás kifelé. Úgy, hogy egy falatot sem sikerült ennem. Mit tudtam csinálni, hogy ne kelljen éheznem folyamatosan? Zacskókat tettem a zsebembe, azokba öntöttem a levest meg a második fogást, hogy később, már odakint megehessem. Egy fiatal, fejlődő szervezetnek mindenképp szüksége volt megfelelő mennyiségű ételre.

A legnagyobb kincs a cigi volt. Pár szál cigarettával a helyi maharadzsa lehettél odabent. Csomagban tilos volt cigarettát beküldeni, ezeket át is nézték alaposan. Maximum úgy tudtál hozzájutni, ha valahol az utcafronton voltál szolgálatban, és az ablakon át feldobta neked valaki. Vagy még úgy, hogy civilek, akik bejártak dolgozni a börtönbe, behozták. Cserébe persze adni kellett nekik valamit. Sosem felejtem el, volt egy srác odabent, aki az őrtoronyban – mert a büntetés utolsó hónapjaiban már beosztották az elítéltet is őrségbe – meggyújtotta, majd elszívta a saját cipőfűzőjét. Nekem legalább ebben szerencsém volt, sem akkor, sem később soha nem dohányoztam.

Két évet voltam ebben a javítóban, ahol egyébként, ami a külsőségeket, az elhelyezésünket illeti, tulajdonképpen megadták a módját. A börtön területe minimum kétszer akkora volt, mint itt Magyarországon a tököli fiatalkorúak börtönéé. Focipályák, műhelyek, oktatóépületek, kultúrház, volt ott minden. Viszont a körletek rettenetes szűkösek voltak, negyven-ötvenen voltunk egy helyiségben, mindegyikben háromemeletes ágyakon aludtunk. Szörnyű volt. Olyan szigor volt, amit a mai eszemmel már fel sem tudok fogni. Egy átlagember el sem tudja képzelni, hogy miként lehetett gyerekekkel így, állat módjára bánni. Napközben iskolába jártunk, én szakmát is tanultam ott, elektromechanikai műszerésznek képeztek. Délelőtt az iskolaépületben voltunk, délután meg a műhelyben. A két helyszín között persze kizárólag alakzatban közlekedhettünk. Mint a katonaságnál, csak mi fegyencruhában voltunk, a lábunkon bakancs. Tízes-húszas csoportokban masíroztunk, miközben a párttal, Ceaușescuval, vagy a feleségével, Elenával kapcsolatos nótákat kellett énekeljünk. Az egész az agymosásról szólt. Éppen ezért nagyon minimális szabadidőt hagytak, mert tudták, hogy ha egy kis lélegzethez jutunk, akkor félő, hogy elkezdünk gondolkodni, esetleg lázadni, garázdálkodni.

Vasárnaponként a délutáni műhelymunka helyett volt csendes pihenő. De ha ezalatt egy kicsit is hangosabb voltál a megengedettnél, azonnal kiparancsoltak a folyosóra, és hétfő reggelig két posztódarabbal a lábadon fényesíthetted a parkettát. Aztán onnan mehettél hullafáradtan, egy perc alvás nélkül az iskolába, majd a műhelybe dolgozni. Arról nem is beszélve, hogy milyen terror uralkodott a zárkákon belül. Történtek nagyon csúnya dolgok.

A zárka arról szól, a zárkafelelős az úr, egyenesen egy félisten. Ő mondja meg, hogy mi hogy legyen, hol alszol, mennyi kaját kell átadnod neki, hogy egyáltalán megkaphasd a csomagod. Eleve ott kezdődött, hogy miután megérkeztél, a főnök meg a sleppje lekádereztek, ki is vagy egyáltalán. Ez a következőképp zajlott. Amikor új emberként megérkeztél a zárkába, három-négy kigyúrt arc fogadott az idősebbek közül. Először nagyon kulturáltan kérdezgettek: honnan jöttél, mit csináltál, a szüleid mivel foglalkoznak? Ki fog látogatni, milyen körülmények közt éltél? Olyan szinten lekádereztek, hogy a KGB ügynökei elbújhattak volna mellettük. Miután feltérképezték a háttered, el is indult a zsarolás. Miszerint ennyi és ennyi kaját kell adnod a csomagodból minden hónapban. Mert ha nem, akkor rommá leszel verve, és a legkeményebb melót fogod kapni. Például mást se csináltál, csak mostál a többiekre. Odavágták eléd az összes koszos zoknit, és amíg a többiek a csendes pihenőjüket töltötték, te mostál órákon keresztül. Ezt hívták csicskáztatásnak. Ha gyengének láttak, akkor vagy ezt választhattad, vagy azt, hogy rendszeresen megerőszakolnak. Akár csoportosan is, öten-hatan, egymást követően. Más opció nem volt. Plusz mindenedet elvették, ami számukra egy kicsit is értékesnek bizonyult. Nagyon ritka volt, hogy valaki elkerülje, hogy ne erőszakolják meg, ne szedjék el mindenét. Soha nem felejtem el, először kaptam otthonról egy tízkilós csomagot, amiből mindösszesen egy üveg lekvárral érkeztem meg a szállásomra.

Mindezt csak úgy tudtad túlélni, netán elkerülni, ha nem tűntél gyengének, és ki mertél állni magadért. Magyarán visszaütsz, vagy egyenesen te vered le valamelyik főkolompost. Ez volt az egyik megoldás, a másik, ha volt valaki, aki bevéd téged. Akkor viszont annak fizettél. A csomagodból, vagy amit a műhelyből ellopsz.

Azt mondják, odabent nagyon fontos, hogy mindenképp legyen egy segítőtársad.

Nekem egy olyan srác – a Karesz – segített még a javítóban, aki később összesen huszonhét évet ült. Románia legnagyobb börtönlázadásának volt az értelmi szerzője. Állítólag egyszer egy őrnek tőből leharapta az ujját. Na, mi együtt szocializálódtunk a nyolcvanas években a Ceaușescu-rendszerben. Azt hiszem, egy évvel volt idősebb nálam, egy gimnáziumba is jártunk. Nem is egy zárkában voltunk elszállásolva, de ő megtehette, hogy odaszólt a mi zárkafelelősünknek, hogy engem nem bánthatnak. Volt akkora tekintélye, hogy engedelmeskedtek neki. Neki köszönhettem, hogy jobb sorom volt, mint a többi hozzám hasonló srácnak. Másképp nagyon kicsi esély lett volna rá, hogy bármit is megússzak. A nevelőkhöz sem lehetett fordulni, bármit is műveltek az emberrel, mert azért biztosan agyonvertek volna.

Hozzáteszem, ha Magyarországon történne ilyesmi a fiatalkorúak börtönében, és itt szól az illető az őrnek, akkor biztosan kivizsgálják az esetet. De Romániában, azokban az években nem létezett ez a megoldás, ott maximum azt csinálták, hogy kivettek a zárkából és áttettek egy másikba. De ez semmit nem oldott meg, hiszen tudták rólad, hogy gyenge vagy, a korábbi helyeden megerőszakoltak, így aztán megtették itt is.

Egy átlagember el sem tudja képzelni, hogy miként lehetett gyerekekkel így, állat módjára bánni.

Még a kantinban is volt egy olyan asztal, ahová azokat ültették, akikről tudták, hogy szexre, főleg orális szexre kényszeríthetők. Na, őket mindenki lenézte, néha még beléjük is rúgtak, meg elvették a kajájukat. És persze szemrebbenés nélkül kihasználták őket. Kurvának tartották, és lebuzizták őket. Nem tudod elképzelni, hogy mennyire sérültek, és ennek következtében mennyire betegesek és erőszakosak voltak ezek az itt raboskodó gyerekek.

Mindez, azt hiszem, jól mutatja, hogy miről szól egy javítóintézet. Nagyon nem arról, hogy ott megjavulnak a fiatalok. A javítóintézet nem más, mint egy bűnözőképző. Soha nem felejtem el, miken mentem itt keresztül. Talán már akkor, tinédzser fejjel rájöttem, hogy ha ezt itt túlélem, akkor később bármit, bárhol kibírok. Talán ezért lett belőlem bankrabló. Mert a kizárólagos, bármi áron történő túlélésre kellett berendezkedjek már tizenéves koromban a javítóban. Gondolj bele, más gyerek elment suli után egy moziba vagy egy kirándulásra, nekem meg túl kellett élnem ezt a poklot! Hozzáteszem, biztos követtem el sok hibát, de ezekre a megpróbáltatásokra, kínokra nem szolgáltam rá. De nemcsak én nem, hanem azok a srácok sem, akikkel együtt szenvedtem. Ezeket a fiatal lelkeket annyira összeroncsolta és annyira megkeményítette a javítóintézet, hogy amikor kijöttek, nem ismertek se istent, se embert. Nem véletlen, hogy odabent nem születtek barátságok, én sem tartom senkivel onnan a kapcsolatot. Még az említett mentorommal, Karesszal is csak egy vagy két alkalommal futottunk össze az elmúlt harminc év alatt. Az viszont gyakori, hogy az ottani egykori sorstársak később különböző felnőttbörtönökben találkoznak, mivel a fiatalkorúak börtönéből kikerült srácok hetven-nyolcvan százaléka ismét börtönben köt ki.

Mindezt csak úgy tudtad túlélni, netán elkerülni, ha nem tűntél gyengének, és ki mertél állni magadért.

A javítóban szembesültem azzal életemben először, milyen is az, amikor meghal egy ember a szemed láttára. Tizenhat éves voltam, amikor egy társamat kidobták az ablakon a harmadik emeletről. Egy kissrác volt, aki – többek közt az említett cigiügyekben – folyamatosan feldobott mindenkit. Igazi vamzer volt, ami a börtönszlengben azt jelenti, hogy áruló. Olyan elítélt, aki rendszeresen jelent a börtönőröknek a társairól. És az árulóknak, tudod, mi a jutalma. Sehol a világon nem szeretik őket. Még a rossz hír hozóját is ki szokták végezni, nemhogy az árulókat. Velük az a baj, hogy hiába tesz szolgálatot neked azzal, hogy elárulja a társait, tíz perc múlva téged ugyanúgy elárul, ha az érdeke úgy kívánja.

S hát ez a srác megkapta a „büntetését”. Példát statuáltak vele az elítéltek. Kivágták a rácsot a harmadikon, és egyszerűen kihajították. Azonnal szétloccsant a feje a betonon. De az volt az érdekes, hogy nem lett semmilyen következménye. Mivel egyszerűen nem tudtak mit kezdeni ezzel az üggyel, nem volt tanú, nem volt gyanúsított, ezzel véget is ért a dolog. Viszont az elkövetőknek sikerült elérniük a céljukat, attól kezdve minden rabtársunk tudta, hogy hol a helye.

Mindez két-három hónappal azután történt, hogy én bekerültem. Azt tudni kell, hogy Romániában az volt a szabály, hogy minden új elítéltet először karanténba raknak, egy külön részlegbe, ahol megtanulja a szabályokat. Harminc-negyven srác van itt is egy zárkában reggeltől estig. Még itt történt az az eset, amit, amíg élek, nem felejtek el. Volt ott az őrök közt egy cigány származású törzsőrmester. Az egyetlen ember volt az őrség tagjai közül, aki, ha maradt kaja, szétosztotta közöttünk. Viszont nála alapvető követelmény volt, hogy csönd legyen. De gondolj bele, ott van az étkezőben százvalahány tizenéves kölyök! Hogy az istenbe tudna csönd lenni? Persze hogy hangoskodtunk. Na, erre ő mindannyiunkat kiparancsolt a folyosóra, ahol le kellett feküdnünk a földre. Ő pedig végiggyalogolt a hátunkon, de úgy, hogy közben mindenkit ütött, ahol ért. Már azok is üvöltöttek, akikhez még el sem jutott. Borzalmas volt. Rommá vert bennünket. Féltünk is tőle, mint a tűztől. De tulajdonképpen egy kettős, skizofrén személyisége volt, mert ahogy mondtam, az ételt meg nem sajnálta tőlünk.

Túl Karesz segítségén, mi volt a titka, hogy sikerült túlélned, hogy bármi komolyabb inzultus érjen?

Volt egy eset, amikor meg akartak verni. A műhelyben voltunk, nekem jöttek, mire én felkaptam egy bazi nagy kalapácsot, és azt mondtam, az első embernek, aki a közelembe jön, kiverem a szemét. Valószínűleg látták rajtam, hogy nagyon bedurrant az agyam, és nem bántottak. Szóval kell a határozottság, vagy inkább az elszántság. Azt tisztelik. De még így is piszkáltak rendszeresen. Mindig azt mondták rám, hogy bozgor. Ezt Romániában a magyarokra mondják, azt jelenti, hazátlan. A románok szájából komoly sértésnek számít. Azt sugallja, hogy a magyaroknak nincs helyük Romániában. Mindez ugye Moldvában történt, ahol szerintem még ma sem nagyon tudják, hogy mi történt Trianonban. Tegyük hozzá, akkoriban én sem nagyon tudtam. Folyt a történelemhamisítás nálunk is, mint ahogyan Magyarországon. Aki a mi korosztályunk, és a régi rendszerben nőtt fel, az tudja, miről beszélek.

Ráadásul amikor két év után kijöttem a javítóból, nem akartak felvenni sehová. Gondolj bele, büntetett előéletű voltam! Apám nagy nehezen a saját cégénél szerzett egy olyan munkát, hogy villanyoszlopoknak kellett gödröket ásnom. Az ellen is lázadoztam, mondtam neki, ne haragudjon, édesapám, én elektromechanikai szakot végeztem, nekem van egy rendes szakmám. Erre azt mondta: fiam, minden szakma a gödörnél kezdődik! Különben sem kellesz sehova a priuszod miatt. Amúgy ezért nem adtak fegyvert se a kezembe a katonaságnál, csak lapátot, így lettem munkaszolgálatos. Szóval ott megint a rendszer ellenségeivel, a rovott múltúakkal kerültem össze. Szerencsére csak másfél évet húztam le, csákánnyal és lapáttal a kezemben építhettem a szocializmust. A tizennyolc hónap alatt mindössze egyszer voltam otthon öt nap szabadságon, illetve még egyszer sikerült két napra hazajutnom. De ennek ára volt, a két napért két liter házipálinkát kellett vinnem a parancsnokomnak. Borzalmas volt az egész, de azt is túl lehetett élni. Tudod, én azt szoktam mondani, hogy nem az a baj, hogy baj van, hanem az, ha nem tudod megoldani. Hogy jössz ki belőle? Én nyilván úgy, hogy azt mondtam, ha ilyen az élet, akkor én fogok mindenkit lenyomni, és nincsenek szabályok.

Mivel ott se nagyon volt mit enni, muszáj volt lopnom. Nem vagyok rá büszke, de megloptam a társaimat is. Szászokkal voltam együtt, akik nagyon sok csomagot kaptak a németországi rokonaiktól. Olyan húskonzerveket, amilyeneket még képen sem láttunk addig. Rendszerint éjszaka zabáltak, hogy ne kelljen adni a kajából másoknak. Engem meg három hónapra betettek a konyhára dolgozni, így délelőttönként bent voltam a laktanyában egyedül. Fogtam és szépen kiloptam a konzerveket a kofferjeikből, amikben tartották. Este egymást ölték, hogy ki vette el tőlük.

A bűnözésen kívül tanultál valamit a javítóban?

Utólag, mai fejemmel és a két gyerekemmel az oldalamon azt mondom, hogy van használható tanulsága a javítónak is. Mégpedig az, hogy mindent meg kell tenni azért, hogy a gyerek ne kerüljön olyan helyzetbe, hogy javítóintézetben kössön ki. Mert onnan egyenes út vezet a felnőttbörtönbe, vagy legalábbis ki van simítva, ki van kövezve az odavezető út. Mert, ugye, bekerül a fiatal egy több száz fős közösségbe, ahol mindenki csinált valamit, ami törvénybe ütközik. És valljuk be őszintén, nincs az a tanár, nincs az a nevelő, aki csodát tudna tenni! Ráadásul mindenhol nagyon kevés nevelő, pedagógus, felügyelő jut az adott létszámú fiatalkorúra. Egyik sem tudja, ha akarná, sem, a rá eső húsz-harminc gyerek gondját-baját a kellő mélységben átlátni. Márpedig minden egyes gyerek más-más személyiség, külön figyelmet érdemelne. De erre sehol nincs kapacitás, amit a nevelők végeznek, az legföljebb tűzoltás, a problémák odébb tologatása. Így aztán azok az indulatok, azok a rossz beidegződések, amik ott munkálnak a fiatalokban, azok egy életre bennük maradnak. Nekem is vannak ilyen rossz beidegződéseim, többek közt az, hogy mániákusan rendszerető ember vagyok. A kollégiumban, a javítóintézetben, majd a börtönben megtanultam, hogy szigorú szabályok vannak, és ezek szerint kell élnem. Számomra a kocka az kocka, a sarok az sarok, ez a tizenkilenc év bezártság örökre megmaradt nyoma. Képzeld el, amikor reggelenként bevetetted az ágyadat, utána jöttek, megnézték, és ha a pokrócod nem volt elég feszes, szétszedték az egészet, hogy rakd össze újra. Egy pénzérmét ejtettek a takaróra, ha az nem pattant vissza róla, akkor ágyazhattál újra. Volt, hogy fél napon keresztül ágyat csináltam. De volt, hogy a katonaságnál egész éjszaka öltöztünk-vetkőztünk. Nem volt elég, hogy egész álló nap csákányoztál, este szintidőre le kellett venni a ruhádat, szépen összehajtogatni, mindent élére, aztán meg felöltözni, megint csak szintidő alatt. Mintha bombariadó lett volna. És ezt gyakoroltuk reggelig. Nekem a zubbonyomon az összes gomb dróttal volt felerősítve, hogy amikor egy rántással vettem le magamról, ne szakadjanak le. Tizennyolc másodperc volt a legjobb időm, ami alatt levetkőztem.

Nem az a baj, hogy baj van, hanem az, ha nem tudod megoldani.

Sajnos a mai napig próbálom a feleségemet is erre a spártai módira rászorítani, de szerencsére egyre inkább képes vagyok tudatosítani magamban, hogy ha teljesen rászorítom őt is az általam felállított szabályokra, akkor biztosan tönkremegy a kapcsolatunk. Már sok mindent elengedtem, de olykor még kibukik belőlem, hogy miért van itt vagy ott ekkora rendetlenség. De persze tudom, hogy neki is hatszázmillió dolga van.

Ha tényleg ilyen elvetemült voltál, hogyan nem lettél te magad is vamzer a börtönben? Hiszen vesztenivalód nem sok volt.

Ilyen áron soha nem akartam előnyökre szert tenni. De az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy Romániában még vamzer sem lehetett akárki. Tudni kell, hogy úgy működött a Securitate, hogy átlagban minden hetedik-nyolcadik állampolgár – ebben benne voltak a magyarok is – be volt szervezve. Igazi orwelli világ volt ez. Mindenkiről mindent tudtak. Minden közösségben, a faluban, az iskolában, a templomban megvoltak azok, akik a rendszernek súgtak. Mi nem tartoztunk ebbe a körbe, sosem voltunk a rendszer kiszolgálói. Kis túlzással nálunk még vamzernek is születni kellett.

Később, már a felnőttkorúak börtönében volt egy srác, akit betettek mellém, ő pedig meg is mondta, mivel bízták meg. Korrektül elmondta, hogy figyelj, van odakint két gyerekem, van kedvezményem, amivel előbb szabadulhatok. Azért raktak ide hozzád, hogy rendszeresen írjak rólad jelentést. Úgyhogy nagyon szépen kérlek, ne mondj semmi olyat, ami terhelő lenne saját magadra, és az őrökkel se beszélj semmi ilyesmiről!

Tegyük hozzá, mindig attól féltek, hogy megpróbálom korrumpálni a smasszerokat. Volt is rá példa, hogy kirúgtak olyan őrt, akiről azt hitték, hogy köze van hozzám. Sőt, továbbmegyek, a Gyorskocsi utcából történő szökésem után az egyik alacsony beosztású börtönőrt rúgták ki, mondván, hogy ő tehetett arról, hogy megszöktem. Pedig semmi köze nem volt hozzá. De tudjuk, hogy mindig mindenhol a kisembert találják meg, ha felelőst keresnek. A felső vezetés mindig így mossa tisztára a kezeit.

Visszatérve a srácra: ő kerek perec megmondta, a gyerekei miatt úgy döntött, hogy jelent rólam, vállalta, mert megígérték neki, hogy cserébe két évvel korábban szabadul. Egyébként én meg mindig, minden börtönben úgymond megvettem a vamzereket, cigivel, kávéval, kólával. Így aztán viszonylag szépeket írtak rólam, hogy eszem ágában sincs szökni, nem akarok balhézni. Teszem hozzá, ehhez képest Sátoraljaújhelyen is terveztem a szökést, de aztán esélyem sem volt, hogy kivitelezzem.

Téged nem próbáltak beszervezni?

Egyetlenegyszer, Sátoraljaújhelyen. Behívott az operatív tiszt, hogy: Ambrus, akar maga keresni huszonötmillió forintot? Rávágtam, hogy persze, akarok, de mit kéne ezért csinálni? Akkoriban folyt a móri ügy, és azt akarták megtudni, hogy ki ölte meg Móron az embereket. Ember, mondtam neki, én itt ülök maguknál már több mint négy éve, honnan az anyámból tudnám? Nem hitt nekem a tiszt, azt kérdezte: szóval nem kell a huszonötmillió? Az jó lenne, mondtam, de ha tudnám, akkor sem mondanám meg, mert ez nem az én műfajom.

Az embert bekóstolják, de nálam hamar rájöttek, hogy nem én vagyok az emberük.

A lényeg az, hogy ez alatt a két év alatt olyan kiképzést kaptam, hogy amikor később, felnőtt fejjel, a bankrablások után először bekerültem a Gyorskocsi utcába, igazán csak az óriási kosz lepett meg, a bezártság már ismerős volt számomra. Sőt, a javítóintézeti emlékeimhez képest itt úgy éreztem magam, mintha egy szanatóriumban lennék. Ha csak a csíkszeredai rendőrségi fogdára gondolok, ahol három hónapot voltam annak idején, az is sokkal rosszabb volt. Napfényt csak napi húsz percig láttunk, mert egy pincében voltak a cellák.

A Gyorskocsiba viszont hetente egyszer még piát is be lehetett hozatni, így én mindig rendesen be is karmoltam. Istenigazából akkor rágtam be, amikor szembesítettek azzal, hogy megvádolnak olyan dolgokkal is, amikhez tényleg semmi közöm nem volt. Ez utólag ki is derült a hatóság számára is. Konkrétan a Heltai téri balhé kapcsán kitalálták, hogy ott le akartam lőni a rendőrt. Ez ügyben tizenhét órán keresztül kérdeztek, több titkárnő kidőlt a fáradtságtól menet közben. Számomra az volt a feltűnő, hogy négy konkrét balhém kapcsán elkezdtek szisztematikusan a részletekről kérdezni. Kezdetben nem értettem, hogy miért. Kiderült, hogy hasonlóan a móri ügyhöz, itt is az történt, hogy amikor letartóztattak négy általam elkövetett rablásért, egy Szűcs nevű testvérpár már előzetesben ült kilenc hónapja. Végül szembesítésre is sor került. Beöltöztettek minket is a társammal, meg a Szűcs testvéreket is, rendesen, paróka, bajusz, és behívták a banki dolgozókat meg a rendőrt, akivel tűzharcba keveredtem. Na és kiket választottak ki a szemtanúk? Hát a Szűcs testvéreket! De ezzel még mindig nincs vége a sztorinak! A nyomozókutya is őket azonosította. Mondjuk, nem tudtam, hogy honnan vettek eredeti szagmintát. Ezek után még én mondtam a nyomozóknak, hogy ugyan menjünk már ki a helyszínre, nézzünk körül, és tisztázzuk a dolgot. Merthogy a két szerencsétlennek semmi köze nem volt ehhez az ügyhöz. De az volt a pechje az egyiküknek, hogy korábban a postánál dolgozott pénzszállítóként, és elvittek egy tizenötmilliós zsákot. Emiatt már volt ügye a rendőrséggel. Ráadásul a környéken, Békásmegyeren lakott, így mint a környék priusszal rendelkező összes figuráját, kihallgatták. Miután ellentmondásba keveredett, plusz a kutya is kiszagolta, bevitték a testvérével együtt. Nem túlzok, ha engem abban az évben januárban nem kapnak el, őket a márciusra kitűzött tárgyaláson biztos, hogy hosszú évekre elítélik. Ezt nem én mondom, hanem a vizsgálótiszttől tudom, aki az ügyet vitte. Ez az ügy precedensértékű volt számomra, hogy miként lehet egy ilyen nyomozást tökéletesen elbaltázni. Akkor rágtam be nagyon, és mondtam, hogy na jó, akkor én innen meg fogok szökni. Még mondtam is a rendőröknek, hogy én innen le fogok lépni, persze körberöhögtek, mondták, hogy innen még soha senki nem tudott kiszabadulni. Így aztán, mivel nem is vettek komolyan, és volt egy hónapom, hogy összerakjam a tervet, szépen neki is kezdtem.

Eredetileg úgy akartam meglépni, hogy kiásom a falat. Kértem is be szerszámokat csomagban. Küldtek be nekem nyolcszázezer forintot is, azzal a módszerrel, hogy vécépapírba tekerték bele a tízezreseket. Aztán a szökéskor a cipőm talpába rejtettem el négyszáz-négyszáz ezret. Megterveztem azt is, hogy ha kijutok, hogyan tovább. Hová megyek, kihez. A felkészülés alatt háromszor vitettem ki magam a Gyorskocsi utcából különféle ürügyekkel, pont azért, hogy terepszemlét tartsak, megfigyeljem, hol vannak a gyenge pontok, a kamerák holtterei. Van-e mindig őr a toronyban? Sok mindent kell tudni egy szökéshez, az elszántság édeskevés.

Viszont a szökésem után a Nagy Ignác utcában egy speciális zárkába tettek. Na, abba majdnem belereccsentem. Közel másfél évet voltam benne. Ezt pont úgy kell elképzelni, mint Hannibal Lecter zárkáját a filmben. Három ajtón keresztül lehet bejutni, az ablakon nem látsz ki, persze nem is nyitható. Mindössze egy csövön jön be a kinti levegő, az ágy, az asztal, a szék le van csavarozva. Egy plexi választja el a külső részét, ahol legalább volt egy tévé, amit távirányító híján egy seprűnyéllel kapcsolgattam. Mondjuk, minden reggel kaptam két könyvet, amit este vissza kellett adnom.

Azt soha nem felejtem el, hogy a születésnapomra kaptam egy tortát, és azt az orrom előtt dobták ki egy szemetesvödörbe. Annyira megalázó volt, különösen, mert tudtam, hogy az őrök néznek a képernyőkön, hogy mit csinálok. Emlékszem, nagyon kívántam azt a tortát. De nem tettem meg nekik azt a szívességet, hogy azon röhöghessenek, hogyan próbálom valahogy megszerezni a tortát.

Persze ha nem szórakozok a hatósággal, nem szököm meg, nyilván nem kerülök soha erre a helyre. Tudomásom szerint még anno Magda Marinkónak építették, és én voltam az utolsó lakója, mert az Európai Unióban ilyen zárkák nem is létezhettek volna. Innen kerültem aztán Sátoraljaújhelyre, az ország egyik legszigorúbb fegyintézetébe. Egyébként ez egy viszonylag kicsi börtön, három-négyszáz rabbal, de minden olyan elítéltet, aki máshol nem tudott beilleszkedni, azt ide hozzák. Egy igazi fegyelmező részleg, nagyon komoly biztonsági rendszerrel. De azért azt meg kell említenem, hogy az odaérkezésem után három-négy nappal újabb drótkerítést húztak a börtön köré, mert annyira féltek attól, hogy onnan is lelépek. Ezért is pakolták tele a cellámat vamzerekkel.

Mivel csak kezdő voltam ebben a börtönben, hibát hibára halmoztam, szembementem a rendszerrel. Na, ezt nem szabad, ha valaki csak ennyit megjegyez ebből a fejezetből, az már tudni fog valami hasznosat. Szóval nem szabad lázadni, mert nincs semmi értelme, úgyis betörnek.

Tartalom

Előszó

1. A börtön túlélése

2. Gyerekkori traumák

3. Anyám, pótanyám

4. A karma

5. Börtöncellától a Búbánatvölgyig

6. Réka

7. Cégalapítás, fehérgazdaság

8. Megéri tisztességesnek lenni?

9. A pénz

10. Újrakezdés

11. Barátság

12. Tanulás a börtönben

13. Motivációs tréningek

14. Sport

Utószó

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz. I. Péter

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 926 4

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Figtree – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License