dr. Edith Shiro

A trauma
váratlan ajándéka

Út a poszttraumás növekedéshez

részlet

A fordítás alapja:
Dr. Edith Shiro: The unexpected gift of trauma: The path to posttaumatic growth
Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Copyright © dr. Edith Shiro, 2023

Fordította © Pétersz Tamás, 2023

A teljes szöveget szakmailag lektorálta: Szirtes Lili
Szakmai kifejezések további ellenőrzése: Tanács Eszter

Szerkesztette: Sebes Katalin
Borító: Grosan Cristina

A szerző fotója: Jose Vicente Sevilla

HVG Könyvek, Budapest, 2023
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 433 8

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

A könyv szerzője sem közvetve, sem közvetlenül nem ad orvosi tanácsot, és nem javallja bármelyik említett módszer alkalmazását fizikai, érzelmi vagy egészségügyi problémák kezelésére. A szerző szándéka, hogy általános jellegű információkat kínáljon, amelyek segítenek az érzelmi, fizikai és lelki jóllétre való törekvésben. Abban az esetben, ha a könyvben található információkat mégis felhasználja, a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget az Ön tetteiért.

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Arielnek

en memoria de papi

(Apu emlékére)

Tartalomjegyzék

Bevezetés – A világ néha ijesztő hely

I. rész: A poszttraumás növekedés megértése

1. A rendszer

2. A hétköznapi élet traumája

3. Mi az a poszttraumás növekedés?

4. Lebegő tényezők

5. A trauma nemzedékeken átívelő öröksége

6. A kollektív traumától a kollektív növekedésig

II. rész: Fázisról fázisra

7. A tudatosság fázisa: Teljes elfogadás

8. Az ébredés fázisa: Biztonság és védelem

9. A kialakulás fázisa: Új narratíva

10. A létezés fázisa: Integráció

11. Az átalakulás fázisa: Bölcsesség és növekedés

12. Az emelkedett állapot fenntartása

Poszttraumás Növekedés Skála

Lelki jóllét: Kérdőív a poszttraumás változásról (Dr. Stephen Joseph)

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

A szerzőről

Bevezetés A világ néha ijesztő hely

A trauma mindig is az emberi tapasztalat része volt.

Nem kell sokáig keresgélnünk, hogy megtaláljuk a szenvedést a világban: a hírek tele vannak népirtásról, gyűlölet-bűncselekményekről, terrortámadásokról, háborúkról és természeti katasztrófákról szóló beszámolókkal. Az áldozati statisztikák rávilágítanak a zárt ajtók mögött lappangó, rejtett fájdalomra: öt gyermekből egy bántalmazás áldozatává válik; négyből egy alkoholista szülő mellett nő fel; minden negyedik nőt bántalmazott már a partnere. A faji egyenlőtlenséggel, vallási intoleranciával, nemi különbségekkel és szexuális orientációval kapcsolatos mikroagresszió is a címlapok meghatározó szereplője. Az utcákon tapasztalható félelem és zavargások közösségeket szakítanak szét; a fokozódó rendőri brutalitás, a szaporodó öngyilkosságok és a családon belüli erőszak mind-mind csak olaj a tűzre. Ha mindez nem volna elég, hogy megrendüljön a világ biztonságába vetett hitünk, kitört a Covid–19-világjárvány, és mindent fenekestül felforgatott. Elszigeteltnek érezzük magunkat, és félünk.

Nem is csoda. Sokan elvesztették a munkahelyüket, míg másokat éppen a munkájukból adódóan fenyegetett a megbetegedés vagy akár a halál veszélye. A megszokott napi életvitelünk többé nem volt fenntartható, és egy idő után már abban sem bízhattunk, hogy a dolgok valaha visszatérnek a normális kerékvágásba. Milliók szakadtak el akár hosszabb időre is a családjuktól és a barátaiktól, ami csak tetézte a gyötrelmeiket. A járvány felszakította a magány mélyen rejlő, kollektív sebeit. Ez a kollektív trauma jelenti a mi néma, fel nem ismert járványunkat.

Ez mind-mind trauma. Bármennyire szeretnénk is, hogy ne így legyen, a trauma elkerülhetetlen része az életnek, jelenlétünknek a világban. A trauma egy megtapasztalt eseményből fakadó érzés; az érzés, hogy az életünk darabjaira hullott, hogy a világ veszélyes, kiszámíthatatlan hely, és hogy nem látszik a fény annak a bizonyos alagútnak a végén. Semmi sem érvényes többé, amit igaznak hittünk, bénító reménytelenség és zavarodottság lesz úrrá rajtunk, amit gyakran kísér életünk végéig tartó fizikai és mentális egészségkárosodás. Nem csoda tehát, hogy annyira szeretnénk elkerülni a traumát, vagy legalább gyorsan felépülni belőle. Szeretnénk tudni, hogyan lehetünk reziliensek (reliziliencia: rugalmas ellenálló képesség), és hogyan térhetünk vissza minél előbb a tragédia bekövetkeztét megelőző állapotba; szeretnénk beoltani magunkat és szeretteinket a jövő szenvedései ellen.

A könyvben később lesz szó arról, hogy ez a reziliencia miért jelenthet akadályt a poszttraumás növekedés ( PTN ) szempontjából.

Ha viszont a trauma szétzúzza a világról és a benne elfoglalt helyünkről alkotott alapvető meggyőződéseinket, vezethet-e egyáltalán növekedéshez? Valóban lehet-e a pozitív átalakulás hajtóereje? Miért van az, hogy míg egyesek egy szörnyű élmény következtében évekre, cselekvésképtelenül belesüppednek a fájdalomba, addig mások, akik ugyanezt a traumatikus eseményt élték át, nemcsak hogy életben maradnak, hanem egyenesen gyarapodnak; és nem is az élmény ellenére, hanem éppen annak köszönhetően? Ez a trauma ellentmondása: egyszerre rendelkezik romboló és átformáló erővel.

Immár több mint két évtizede ez a paradoxon élteti klinikai pszichológusi munkámat. Vannak, akik talán tiszteletlenségnek vagy egyenesen hazugságnak tartják az állítást, amely szerint az elmondhatatlan tragédiából növekedés és átalakulás származhat. Pedig mégis ez a helyzet. Újra és újra tapasztalom olyan személyeknél, akik óriási fájdalmat, veszteséget, családon belüli erőszakot szenvedtek el, vagy súlyos betegségen estek át; olyan közösségekben, amelyek az elképzelhető legrosszabb dolgokat – kínzás, háborús pusztítás, világjárványok, kíméletlen rasszizmus vagy homofóbia, erőszak és hatalmas természeti katasztrófa – élték át. És ezt már jóval az előtt is tudtam, hogy klinikai pszichológus lettem.

Személyes vonatkozás: Mindig is érdeklődtem a trauma iránt

Ezek a kérdések már gyerekkorom óta foglalkoztatnak, mégpedig mélyen személyes okokból. Családom minden nemzedékét, mindkét ágon súlyos traumák érték. Holokauszttúlélők unokája vagyok, akik családjukból egyedüliként menekültek meg a náci haláltáborokból. Nagyszüleim a másik ágon szíriai menekültek voltak, akiknek el kellett hagyniuk a hazájukat, és hat kicsi gyerekkel gyalog jutottak el Aleppóból Izraelbe. Várandós nagyanyám a Bludan körüli hegyekben szülte meg egyik gyermekét, és nem tehetett egyebet, rögtön tovább kellett gyalogolnia. Zsidó bevándorlók lánya vagyok, akik politikai, vallási és társadalmi üldöztetés elől menekülve Dél-Amerikában telepedtek le. A zsidó kisebbséghez tartozó nőként éltem Venezuelában, később pedig a latinó kisebbséghez tartozó bevándorlóként tanultam és dolgoztam az Egyesült Államokban. Saját bőrömön tapasztaltam meg a migráció és a multikulturális viszonyok hatásait. Tudom, milyen érzés diszkrimináció célpontjának lenni a saját városomban, a saját szűkebb lakóhelyemen. Ez is trauma.

Anyai nagyszüleim – akiket gyerekkoromtól fogva szeretettel csak Nanának és Lalunak hívtam – tapasztalatai különösen fontos szerepet játszottak abban, hogy érdeklődni kezdtem a trauma összetett jelensége iránt, később pedig kutatóként és a klinikai gyakorlatban is ezzel foglalkoztam. Nana és Lalu a ma Romániához tartozó Erdélyben születtek. Nana egyedüli gyerekként, szegénységben nőtt fel Nagyvárad (Oradea) városában. Az apja szerencsejátékos volt, az anyja pedig úgy próbálta eltartani a családot, hogy varrást és egyéb kisebb munkákat vállalt. Nana nagyon magányos volt, a könyvekben, a zenében és a rajzolásban talált vigaszt. A háború alatt őt és a szüleit Auschwitzba hurcolták, ahol azonnal elválasztották őket egymástól. Szüleit többé nem is látta. Nana rengeteget szenvedett a koncentrációs táborban, az őrök borzalmasan bántak a rabokkal. Egy idő után sikerült megszöknie, és gyalog eljutott egy közösségi házba, ahol a táborok több fiatal túlélője gyülekezett. Ott ismerkedett meg a nagyapámmal, és ott született az anyám is.

Lalu egy Kraszna (Crasna) nevű faluban nőtt fel. Az ő családja biztosabb anyagi háttérrel rendelkezett, apja zsidó közösségi vezető volt. Lalu a gyerekkorára viszonylag boldog, gondtalan időszakként emlékszik vissza, amikor sok kalandban volt része, és jóbarátok vették körül. Ez természetesen megváltozott, amikor megjelentek a katonák, és mindnyájukat koncentrációs táborba hurcolták. A családjából egyedüliként élte túl a tömeggyilkosságokat.

Nana és Lalu a kommunizmus és a folyamatos zsidóüldözés miatt végül kénytelenek voltak két lányukkal elmenekülni Romániából. Venezuelában kötöttek ki, ahol egy már korábban ott letelepedett családtaghoz csatlakoztak. Időközben az apám családja is elhagyta Izraelt, és szintén Venezuelába vándoroltak ki. Anyám és apám ott találkozott, én pedig ott születtem, holokauszttúlélők és szíriai menekültek második generációs leszármazottjaként.

Venezuelai bevándorlócsaládok között felnövekedve ismertem egyeseket, akik láthatóan megrekedtek a traumájukban. Néhányan teljesen elfásultak, bezárkóztak, alig tudták fenntartani magukat. Mások látszólag rendben voltak, valójában azonban súlyos depresszióval küszködtek, amely felemésztette az erejüket. A nagyanyám is közéjük tartozott.

Kívülről nézve Nana gyönyörű volt; nyugodt, méltóságteljes, ragyogóan eszes és kreatív gondolkodású asszony. Több nyelven beszélt, ideje nagy részében dolgozott, írt és olvasott, és szeretett finom ételeket főzni a családjának. Belül azonban szenvedett. Gyakran beszélt a háborúról, a megélt félelemről és fájdalomról, arról, hogy végig kellett néznie családtagjai meggyilkolását, a hátborzongató szerencséről, hogy abba a sorba állt, ahol megkímélték az életét. Én pedig az általa olyan nagy szeretettel készített maceszgombócleves mellett ezeket a történeteket is mohón szívtam magamba. Bár mindig is tudtam, mennyire szeret – csodálatos nagymama volt –, sokszor azt is éreztem, hogy szomorú, és nem mindig értettem, miért. A múltjának fájdalmas emlékei, amelyeket gondolatban és az elmesélt történetekben folyamatosan újraélt, sok tekintetben megakadályozták, hogy igazán élvezze az életet. Sajnos viszonylag fiatalon halt meg.

Voltak ugyanakkor mások a közösségünkben, akik eltökélték, hogy előre néznek, nem rágódnak a múlton, és mindazok ellenére, amiken keresztülmentek, sikeresek lesznek. Minél többet hallgattam őket, annál jobban megértettem a traumára adott válaszaikat: végül is egy részük éppen csak túlélte a háború szörnyűségeit, míg mások a beilleszkedéssel küszködtek, miután el kellett hagyniuk a hazájukat.

Volt azonban egy csoport, amelyik igazán lenyűgözött: azok, akik rettenetes múltjukkal látszólag össze nem egyeztethető módon meglehetős boldogságban és jóllétben éltek. Közéjük tartozott a nagyapám. Számomra tulajdonképpen ő testesítette meg mindazt, amit később poszttraumás növekedésként azonosítottam.

Imádtam Lalu közelében lenni. Mindenki élvezte a társaságát, az életöröme másokra is átragadt. Mindig kapható volt új ötletek és új helyek felfedezésére. Imádott utazni, és sokat mesélt a kalandjairól. Nagyon szerette és megbecsülte a családját, a közösségét, és óriási örömöt jelentett számára, ha segíthetett másokon, akik nehézségekkel küszködtek. Legyünk hálásak az apró dolgokért, tanította nekünk, és soha ne tekintsünk semmit magától értetődőnek.

Lalu sem volt mindig ilyen vidám. Anyám mesélte, hogy a háború után nagyon nehéz volt neki. Ahogy mindenki más, ő is oly sokat veszített, és elmondhatatlanul szenvedett. Egy-két éven át mély depresszió gyötörte. Aztán valami átkapcsolt benne. A naplójában így írt erről:

Sok millió más emberhez hasonlóan én is megtanultam, hogy az élet és a halál kéz a kézben jár. Egy régi dalban egy parasztember találkozik egy rejtélyes lovassal, aki megparancsolja neki: „El kell jutnod oda!” Egy belső hang nekem is egész életemben ezt mondogatta: „El kell jutnod oda!” Nekem és mindazoknak, akik túlélték a II. világháborúnak nevezett szörnyűséget, sokszor, erélyesen kellett elismételnünk magunkban ezt a belső parancsot. A rejtélyes lovas egész életemben az életösztönt jelentette számomra, és neki köszönhetem, hogy éreztem, mit kell követnem. A fülemben csengett a hangja: „Küzdj és menj tovább!” Még a legnehezebb pillanatokban, amikor éheztem, fagyoskodtam, beteg voltam és üldözött, akkor is hallottam őt: „Küzdened kell, el kell jutnod oda…”

Persze Lalunak is voltak szomorú időszakai, amikor mázsás súllyal nehezedett rá mindannak az emléke, amin neki és a családjának keresztül kellett mennie a holokauszt idején. Sosem felejtette el, ami történt, és a rengeteg ember szenvedését sem próbálta bagatellizálni. Ám egy ponton úgy döntött, hogy a múltat a múltban hagyja, és továbblép, mert tudta, hogy „küzdenie kell”, és „el kell jutnia oda”, ha nem is saját magáért, de a családja és a közössége érdekében mindenképpen. Egyszer megkérdezte magától: „Tényleg eljutottam oda?” Mint azt a naplójában leírta: „A válaszon nem érdemes sokat töprengeni, és filozofálgatni sem szabad róla.” „Most a családunkra gondolok – írta –: a feleségemre, a lányaimra, a férjükre, az unokáimra, és a válasz egyértelmű: megérte harcolni… igen, megérkeztem.”

Képes volt anélkül beszélni az érzéseiről és a múltról – gyakran filozófiai vagy kulturális szemszögből –, hogy hagyta volna betolakodni azt a jelenbe. Valójában a maga teljességében akarta megélni a jelent, kíváncsisággal és hálával; hálás volt mindenért, ami jutott neki, azért, hogy életben lehetett, és hogy kapott még egy esélyt. Óriási inspirációt jelentett a számomra; mindig arra biztatott bennünket, hogy tartsuk nyitva a szemünket és a szívünket új kalandokra, új gondolatokra és az élet teljességére. Lalu nemcsak megszabadult a múlt szenvedéseitől, de meg is haladta.

Sokan voltak a közösségünkben olyanok, mint Lalu, akik hitték, hogy a tapasztalataik több értelmet és célt adtak az életüknek, és segítették őket abban, hogy a társadalom bölcsebb és jóindulatúbb tagja váljon belőlük. Mások egyszerűen rugalmasak és elszántak voltak abban, hogy sikeresek lesznek mindazok ellenére, amin keresztülmentek. Többen pedig, Nanához hasonlóan, a fájdalmuk és a múltjuk béklyójában éltek. Mindez lenyűgözött. Tudni akartam, hogy egyeseket mi tart a traumájuk fogságában, miközben másokat alig érint meg a maguké, megint mások pedig nemcsak meggyógyulnak, de más emberek lesznek a hatására.

Kíváncsiságom az emberi tapasztalat iránt később oda vezetett, hogy klinikai pszichológiából szereztem doktori fokozatot, a szakterületem pedig a trauma, szűkebben véve a poszttraumás növekedés lett. Bár szerencsésnek mondhatom magam, amiért olyan ragyogó tudósoktól tanulhattam, akiknek a témával kapcsolatos kutatásaira magam is építettem, a pszichológiai tanulmányok nagy része szinte kizárólag a trauma negatív következményeivel foglalkozott, és figyelmen kívül hagyta az életünkre gyakorolt pozitív hatásait. Egyes kutatók szerint a növekedés, amelyről a traumatizált személyek később beszámolnak, csupán a saját szubjektív érzékelésük, vagyis nem több illúziónál vagy átmeneti állapotnál.

Ezzel nem értek egyet. Kutatásaim és klinikai munkám is alátámasztják azt, amit gyerekkoromban megfigyeltem: a növekedés, fejlődés lehetősége nem illúzió, hanem nagyon is valós, számszerűsíthető és lehetséges. Egyének, családok és közösségek százainak segítettem abban, hogy meggyógyuljanak a traumájukból, és túlnőhessenek rajta, pedig néhányan közülük elképzelhetetlen nehézségeken mentek keresztül. Úgy tűnhet, már maga a növekedés gondolata is túlmutat a lehetségesség határain, mégis újra meg újra megtörténik. Nem szeretném lebecsülni az ehhez szükséges fizikai, mentális és érzelmi erőfeszítést, ugyanakkor tudom, hogy igenis lehetséges, ha valaki teljes mértékben elkötelezi magát a folyamat végrehajtása mellett.

Hogyan reagálunk a traumára?

Traumát követően nem mindenkinek sikerül növekedést elérnie; és nem is feltétlenül vágyik rá mindenki. A területen végzett sokéves munkám során azt figyeltem meg, nagyon kevesen tudják, hogy a poszttraumás növekedés egyáltalán létezik és lehetséges
– ez egyike a traumával kapcsolatos tévhiteknek, amelyeket könyvemmel szeretnék eloszlatni.

Ezeken a lapokon sok lelkesítő történetet osztok meg pácienseim és néhány ismert személyiség életéből, hogy rajtuk keresztül mutassam be a szenvedéstől a gyógyulásig bejárt útjukat. Az ő érdekükben azonban megváltoztattam a nevüket és történetük néhány meghatározó jellemzőjét.

A trauma hatásának kitett emberek többsége általában háromféle módon reagál: megrekednek a traumában, visszarendeződnek, vagy továbblépnek.

Megrekedés a traumában

Egyesek még hosszú idővel a kezdeti traumatikus élmény után is szenvednek. A fájdalom és a veszteség foglyává válnak, és képtelenek talpra állni, vagy akár csak nagyjából visszatérni a trauma előtti életükhöz. Megbénítják őket a történtek és a múlni nem akaró fájdalom. Sokszor úgy érzik, a gyötrelem maga alá gyűri őket, és nincsenek eszközeik a gyógyuláshoz.

Ezt klinikai értelemben poszttraumás stressz zavarnak (Posttraumatic Stress Disorder, PTSD) nevezzük, és akár évekig is eltarthat. Bekövetkezhet bármilyen típusú traumatikus esemény hatására – illetve erre adott reakcióként –, és minden társadalmi-gazdasági szinten, etnikai és kulturális csoportban megjelenhet. A PTSD kifejezés az elmúlt néhány évtizedben széles körben elterjedt a köztudatban, és gyakran ez az egyik első zavar, amelyet a traumával társítunk.

María esete kiváló példa erre. A Dominikai Köztársaságban nőtt fel, és még csak kilencéves volt, amikor az apja részegen átengedte őt egy szexuális ragadozónak. A férfi borzalmas tettéhez az szolgált igazolásul, hogy „varázsló”. María majdnem belehalt az idősebb férfitól elszenvedett bántalmazásba. Valahogy sikerült megszöknie, de az élmény miatt szinte megbénult a félelemtől. Képtelen volt iskolába járni, nem tudott megbízni a szüleiben, sem kapcsolatot teremteni velük, és többször is felmerült benne az öngyilkosság gondolata. Évekre megrekedt a PTSD-ben, és nemhogy örömöt nem jelentett számára a gyengéd fizikai kapcsolat, de létesíteni sem tudott ilyet. A könyvben részletesebben is visszatérünk még María útjára.

Visszarendeződés

Vannak, akik rugalmasabbak; sokkal több eszköz áll rendelkezésükre – például erős családi támogatás, az érzelmeik szabályozásának képessége, spirituális tudatosság és kapcsolat, illetve bizonyos személyiségjegyek –, amelyek lehetővé teszik számukra, hogy visszatérjenek a régi életükhöz, vagy legalábbis a trauma előtti életmódjukhoz hasonlót alakítsanak ki. Az életük valójában soha többé nem lesz ugyanolyan, mint volt, de azért elég jó lesz, és jól érzik majd magukat benne. A traumával kapcsolatban jelenleg folyó kutatások nagy része erre a csoportra összpontosít mint a gyógyulás és a felépülés modelljére. Bizonyos értelemben annak is tekinthető.

A rugalmas ellenálló képesség lehetővé teszi az ilyen embereknek, hogy átvészeljék a vihart, és állva maradjanak. Átéltek egy háborút, kegyetlenségeket követtek el ellenük, úgy érezték, hogy összeomlott az életük, végigszenvedtek egy válást, elveszítettek valakit, akit szerettek – gondolhatunk bármilyen traumatikus élményre –, mégis megtalálják a tartást, a lelkierőt, hogy folytassák, mindannak ellenére, amin keresztülmentek. A rugalmas emberek sokszor a társadalom nagyon sikeres tagjaivá válnak, és folyamatosan a kiválóságra törekszenek. Lehet, hogy tapasztalható náluk némi alacsony szintű depresszió vagy szorongás, érzelmi visszaeséseik vannak, vagy traumatikus emlékek kínozzák őket, de azért jól boldogulnak az életben.

Miranda nevű páciensem maga a megtestesült rugalmasság. Bár soha nem tette túl magát a mély gyászon, amelyet szeretett édesanyja halála után élt át, nem engedte, hogy ez a már kialakított életét befolyásolja. Elszánt koncentrációval vetette bele magát minden kihívás megoldásába, ami csak adódott. Elismert orvos lett, miközben feleség és négy gyermek édesanyja. Erős, szívós és alkalmazkodó, képes talpra állni és továbblépni. A legtöbb rugalmas emberhez hasonlóan nagyon jól érzi magát a maga teremtette életben, és nem lát rá semmi okot, hogy felforgassa.

Egyes hagyományos pszichológusok szerint az, akinél nem alakult ki PTSD, vagy nem mutatja a szorongás klasszikus jeleit, egyszerűen tagadja és bizonyos védekező mechanizmusok alkalmazásával száműzi a fájdalmat a tudatából. Bár néha valóban ez a helyzet, az is lehetséges, hogy a Mirandához hasonló személyiségek rájöttek, hogyan birkózhatnak meg nagy nehézségekkel is anélkül, hogy eluralkodna rajtuk a másokat megbénító fájdalom.

Három lehetséges kimenetel

Továbblépés

Ezek az emberek nyűgöznek le a legjobban. Az olyanok, mint a nagyapám, akik eltökélték, hogy magasabbra jutnak, mint ahol korábban voltak, hogy meghaladják a traumát, és poszttraumás növekedési pályára állnak. Ők a traumában és a szerencsétlenségekben az átalakulás, a bölcsesség és a fejlődés lehetőségét látják. Nemcsak feldolgozzák, ami velük történt, és talpra állnak, de az életük a tapasztalatnak köszönhetően gazdagabbá válik. Az ilyen emberek nem pusztán túlélnek; újfajta szemlélettel viszonyulnak az élethez, erősebben kapcsolódnak a közösségükhöz, és jobban tudatában vannak saját isteni céljuknak. Az újjászületésnek ez a lehetősége gyakran együtt jár a társadalmi hasznosság melletti elköteleződéssel és a szándékkal, hogy bölcsességük ajándékát másokkal is megosszák.

A híradások tele vannak olyan „hétköznapi hősök” példáival, akiket gyerekkorukban bántalmaztak, mélyszegénységben éltek vagy családon belüli erőszak áldozatává váltak. Az olyanok, mint Oprah Winfrey, Frida Kahlo, Lady Gaga, Gustavo Dudamel karmester, Nelson Mandela és Malála Júszafzai bátran úgy döntöttek, hogy nevén nevezik, meggyógyítják és integrálják az életükbe traumatikus múltjukat, a hírnevüket pedig arra használják, hogy enyhítsenek mások szenvedésén.

Számtalan példát tudnék felhozni a pácienseim közül, akiknek sikerült felkapaszkodniuk a bénító PTSD-ből a poszttraumás növekedés kínálta szabadság állapotába. A tizenéves Alejandrót, akinek a történetét szintén elmesélem ezeken a lapokon, több lövés érte, amikor egy fegyveres tüzet nyitott a középiskolájában. Elképzelhetjük, hogy a lövöldözés túlélőjeként milyen rettenetes érzelmi és fizikai szenvedésen ment keresztül. Az évek során azonban megértette, hogy a tapasztalat – bármilyen szörnyű volt is – célt adott az életének, és egyben lelki és érzelmi erőt is meríthet belőle a cselekvéshez. Többször is elmondta nekem: tudja, hogy okkal maradt életben; hogy az Istenének fontosabb terve van vele. Beszélni kezdett más gyerekeknek arról, min ment keresztül, megosztotta, amit tanult, és megfogadta, hogy társadalmilag hasznos életet fog élni.

Nem állítom, hogy mindenki, akit trauma ért, egyértelműen besorolható az említett három csoport egyikébe, és ott is marad. Továbbá azt sem, hogy a poszttraumás növekedés a felépülési folyamat automatikus, azonnali vagy akár egyenesen következő eredménye. A trauma bonyolult jelenség. A poszttraumás növekedéshez vezető út nehéz. Naponta tudatosan akarnunk kell túllépni a traumatikus eseményen vagy helyzeten, közben pedig nem szabad figyelmen kívül hagynunk vagy lebecsülnünk a felmerülő nehézségeket.

Ahhoz azonban, hogy ezt megtehessük, tisztában kell lennünk azzal, hogy az átalakulás lehetséges, hogy nem siettethetjük, és hogy létezik oda vezető út. A kutatások már régen kimutatták, hogy a PTN valóban létezik, ám mostanáig nem jelölték ki világosan a hozzávezető utat. A trauma váratlan ajándéka nemcsak azért született meg, hogy leírjam a poszttraumás növekedés jelenségét, hanem azért is, hogy bemutassak az eléréséhez egy konkrét, ötfázisos modellt, amely egyéni, kulturális és rendszerszinten is sikeresnek bizonyult.

Hogyan használjuk ezt a könyvet?

Mindenkinek javaslom, hogy olvassa el a könyvet, bárhol járjon is a poszttraumás folyamatban. A könyv feldolgozásának vagy a lépések végrehajtásának nincs előírt ütemezése. Remélem, hogy a könyv fonala bármely szakaszban felvehető, mindenki megtalálja benne, amire az adott pillanatban éppen szüksége van, és a gyógyulás útjának további részén is hasznos útitársa lesz. Mivel nem mindenki ismeri a PTN-t, segíthet, ha megosztjuk a tanultakat a támogatói hálózatunkkal – a mentorunkkal, a terapeutánkkal, a közeli barátainkkal, akik velünk tartanak az úton. Nincs meghatározva az sem, hogyan olvassuk a könyvet; ezt mindenki maga döntse el.

Az I. részben meghatározok néhány alapfogalmat, kitérek egy kicsit a traumakutatás történetére, és konkrétabban megvizsgálom, mit is jelent – és mit nem – a poszttraumás növekedés egyéni, illetve kollektív szinten. Bemutatom az általam „lebegő tényezőknek” nevezett összetevőket, amelyek növelhetik és csökkenthetik is a poszttraumás növekedés lehetőségét, és példákat hozok arra, milyen módokon jelentkezhet a trauma a mindennapi életünkben, továbbá hogyan tehet tönkre családokat, közösségeket vagy akár egész kultúrákat. Az általunk megtapasztalt trauma fakadhat a saját negatív gyerekkori élményeinkből, de eredhet akár olyan történelmi vagy nemzedékeken átívelő szenvedésből is, amelynek talán tudatában sem vagyunk. A poszttraumás növekedésen keresztül nemcsak a saját magunkat és a közösséget terhelő traumán léphetünk túl, de azt is megakadályozhatjuk, hogy a hatásai továbbgyűrűzzenek az utánunk következő nemzedékre.

A poszttraumás növekedés gondolata – vagyis hogy a fájdalmas élmények előnyünkre válhatnak – első hallásra talán ellentmond a józan észnek, én azonban az évek során óriási fejlődést figyeltem meg a klienseimnél az ötfázisos modellemnek köszönhetően. A módszer segítségével egyéneknek és közösségeknek is sikerült a válságból a növekedés útjára lépniük. Olyanoknál is tapasztaltam a növekedést, akik elmondhatatlanul szörnyű erőszakos cselekményeknek váltak az áldozatává, de másoknál is, akik fájdalmas váláson mentek keresztül, akik balesetben maradandó károsodást szenvedtek, akiket zaklattak és megaláztak, vagy akik elveszítették a gyermeküket. A reménytelenségből és szorongásból erőssé és magabiztossá váltak. Az ilyen példák tovább táplálják a hitemet, hogy a trauma lehet a gyökeres átalakulás és a lelki-érzelmi fejlődés ugródeszkája; hogy a szenvedésben mély bölcsesség rejlik, és arra vár, hogy felfedezzük.

A II. rész részletesen is bemutatja az ötfázisos rendszert; íme egy kis ízelítő, mire számíthatunk:

A tudatosítás fázisa: teljes elfogadás. Ebben az első fázisban bevalljuk magunknak, hogy fájdalom gyötör, és nincs meg az érzelmi eszköztárunk, hogy egyedül megbirkózzunk vele.

Az ébredés fázisa: biztonság és védelem. Keressünk segítséget és támogatást; ez lehet valaki, akiben megbízunk, de egy biztonságos hely vagy helyzet is.

A kialakulás fázisa: új narratíva. Ahogy érdekelni kezdenek a gondolkodás és létezés más módjai, új narratívát faragunk arra vonatkozóan, kik is vagyunk, és mivé válhatunk.

A létezés fázisa: integráció. Itt összehangolhatjuk a régi életfelfogásunkat az önmagunkról és a helyzetünkről újonnan kialakított képpel. És élvezhetjük új önazonosságunkat.

Az átalakulás fázisa: bölcsesség és növekedés. Ebben a szakaszban már világosabban értjük az életcélunkat, a kapcsolataink tartalmasabbak lesznek, közösségünk aktív tagjává válunk, és cserébe elkezdünk segíteni másoknak.

Reményem szerint, ha van útitervünk, könnyebben észrevesszük, mikor akadtunk el, és mi legyen a következő lépés az előrejutás érdekében, hogy megtapasztaljuk a megújulás és újjászületés, sőt akár a spirituális ébredés érzését. Az öt fázisom mintegy nyelvet biztosít ahhoz, hogy azonosítsuk, definiáljuk, kifejezzük és kommunikáljuk a gyógyulás folyamatát. Ezek a szakaszok jól meghatározható mérföldkövekként szolgálnak a haladás méréséhez, így minimálisra csökkentik a reménytelenség és elkeseredés esélyét. Ez a keretrendszer nemcsak maguknak a traumatizált személyeknek mutat utat, hanem segédeszköz szakértő kísérőik – terapeuták, mentorok, szponzorok, sőt családtagok – számára is, hogy a PTN reális lehetőséggé váljon.

Minden fázison belül megosztok olyan konkrét eszközöket és gyakorlatokat, amelyek segítik a gyógyulás és növekedés folyamatát, valamint megmagyarázzák a pozitív átalakulást befolyásoló belső és környezeti tényezőket. Felhívom továbbá a figyelmet a lehetséges akadályokra, amelyek gátolhatják a növekedést, vagy ha nem vagyunk óvatosak, akár újra traumatizálhatnak bennünket. Végül pedig arra is mutatok néhány módszert, hogyan tarthatjuk fenn a poszttraumás növekedést.

A könyv a mának szól

Ezt az ötfázisos keretrendszert sok éven keresztül alakítottam és fejlesztettem, miközben segítettem a klienseimnek átjutni a trauma túlsó partjára. Felbecsülhetetlen értékű eszközt jelentett a praxisomban, és valóságos ajándéknak bizonyult a pácienseim számára, akik olyan életet építhettek vele, amelyről maguk sem hitték, hogy lehetséges. Úgy vélem, A trauma váratlan ajándéka olyan könyv, amelyre napjainkban nagy szükség van. Nemcsak azt mutatja meg, hogyan léphetünk túl a bennünket folyamatosan gyengítő poszttraumás stresszen, de a valódi átalakuláshoz is világos utat jelöl ki. Ez a könyv azoknak szól, akik akut vagy krónikus traumát élnek meg, és akik azt hiszik (és attól félnek), hogy soha nem keverednek ki belőle. Azok számára íródott, akik valamilyen nemzedékeken átívelő vagy történelmi trauma sebeit hordozzák, és tudni szeretnék, hogyan akadályozhatják meg, hogy a jövő nemzedékeiben is kárt tegyen. Közülünk mindazoknak szól, akik igyekszünk minden tőlünk telhetőt megtenni azért, hogy könnyítsünk mások terhein, hogy ne feledkezzünk meg közös emberségünkről, és egy megértőbb, egészségesebb és igazságosabb világot építhessünk fel.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Urbanist – SIL Open Font License