Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Pascal:

TOLSZTOJ

BEVEZETÉS

AZ ÉLETRŐL

1. Az ember életéhez kötött lényeges ellentmondás

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

BEFEJEZÉS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Lev Tolsztoj

AZ ÉLETRŐL

fordította:
Nagy Sándor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-061-6 EPUB
ISBN 978-963-678-062-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
О жизни

első kiadás: 1888.
az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Winslow Homer (1836 – 1910) Choppy Sea,
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Pascal:

Az ember csak egy nádszál, a természet legtörékenyebbje, hanem egy gondolkozó nádszál. Nem kell hozzá, hogy az egész mindenség felfegyverkezzék, ha el akarja tiporni. Egy kis gőz, egy csepp víz meg tudja ölni. De ha a mindenség eltiporná is, akkor is az ember maradna a nemesebb annál, aki eltiporta, mert ő tudja is, hogy meghal, míg a mindenség semmit se tud arról az előnyről, amivel az ember fölött áll.

Így minden méltóságunk a gondolatban rejlik. Ezáltal kell feltámadnunk és nem térben és időben.

Legyünk hát azon, hogy jól gondolkodjunk: ez az erkölcsi kiindulás.

*

Zwei Dinge erfüllen das Gemüt mit immer neuer und zunehmender Bewunderung und Ehrfurcht, je öfter und anhaltender sich das Nachdenken damit beschäftigt: der bestimmte Himmel über mir, und das moralische Gesetz in mir..

Das erste fängt von dem Platze an, den ich in der äußeren Sinnenwelt einnehme und erweitert die Verknüpfung, darin ich stehe, in unansehnlich Grosse mit Welten über Welten und Systemen von Systemen, über dem hoch in grenzenlose Zeiten ihrer periodischen Bewegung, deren Anfang und Fortdauer.

Das zweite fängt von meinem einsichtbaren Selbst meiner Persönlichkeit an und stellt mich Sinnenwelt dar, die wahre Unendlichkeit hat, aber nur dem Verstande spürbar ist, und mit welcher ich mich, nicht Wie dort in Bloß zufälliger, sondern allgemeiner und notwendiger Verknüpfung erkenne.

Kant (Krit. der pract. Vein. Beschluss)

*

Egy új parancsot hozok nektek: szeressétek egymást!

János Ev. XIII. 34.

TOLSZTOJ

A tulai kormányzóság és benne egy kicsi füstös falu, Jasznaja Poljana, belülről világított betűkkel ég Oroszország térképén. Itt született 1828. szept. 9-én Tolsztoj Nyikolajevics Leó gróf.

Egy valamely Dick, vagy Dickmann nevű német átvándorolt Oroszországba, ott homályos szolgálatok fejében gróffá teszik s birtokokat kap. Dick úr német vére sok generáción át vándorol oroszból oroszba, mígnem ezek a kis vérsejtek egy olyan szervezetté alakulhattak, amelyet nem tudott széjjelfeszíteni egy óriási világnép kultúra szülési agóniája sem. Nem egyszer kergették az öngyilkosság és őrület határáig ennek a rettentő csecsemőnek szülési fájdalmai. Térdre rogyva, mezítláb, útszéli koldusként roskadt nem egyszer össze, s nyögve vájta körmeit az anyaföldbe, hogy megszülethessék benne és általa egy óriási jövőre néző fai szellemi kultúrája. Népe és faja minden küzdelmét viselte úgy a Külső, mint a belső életében s hogy ezt a nagy harcát a típusnak, a megváltónak végigharcolhassa, már mint gyermek kiedzette lelke izmait a legerősebb tornákkal. Már mint gyermek-ifjú keresi és kutatja azt, Aki olyan közel van és mégis messze. Megdöbbenve örül, bátyjával együtt. amikor kis gimnazista barátjuk biztosítja őket, hogy az isten, az csak mese. Nagyon fontosnak érezte ezt a kérdést. A vallási kérdés spórái már akkor megindultak benne. Ugyancsak akkor ébredt már fel benne egy másik nagy kultúrfeltétel is, a minden rend alapja: a munka becse. Módfelett örül a kis gróf-fi, ha a cselédségnek segíthet. Viszi a dupla, nehéz ablakszárnyat az inas helyett s magában azt óhajtja, bár volna az útja igen hosszú s a terhe még súlyosabb. Lám, két beláthatatlan erejű kérdése a kultúrának már kísérti: a világnézet s minden rend alapja: a munka, ennek a felosztása és a túlterhelt vállak felszabadítása. Ezek előtt a súlyos kérdések előtt áll ma Oroszország, azért ez a két kérdés megoldása lett életének feladatává.

De míg élete igazi feladatához ért ez a nagyszláv Héraklész, addig sok tizenkét próbát kellett végigharcolnia. Az ő vad, nyers erejű lelkének sok fene hidráit kellett, hogy leküzdje mindenekelőtt önmagában, hogy aztán az a nép is, amelyet, mint típus képviselt, utána kullogva a tömegművelődés nyikorgó szekerén, az ő példáját követve, nyomdokain megtisztulhasson. A tradíciós előítéletek száz fejű sárkányát megdöbbentő harccal győzte le. A kiváltságos ember elé szinte önkényt kínálkozó alkalmakat elhárítani s szembe nézni velük, felismerni őket, leálcázni; milyen akadályt nem ismerő erővel vitte keresztül.

A földes úrfi megejti a nép szüzét s a förtelembe kergeti. Akkor abból a förtelemből újra felhozza, olyan küzdelmek árán, mintha az alvilágból hozta volna fel. (Föltámadás.) így adva példát, hogyan tisztogassa ki népe az egész ország leikéből azt a csúnya visszaélést, amivel a szellemileg erősebb prostituálja a kisebbet.

Fel kellett züllenie a felsőbb társadalmi jour-élet budoár világába, hogy mint leányruhába bujtatott Héraklész, elfinomodjék s megismerje az elpuhultság minden erkölcsi és szellemi veszedelmét.

És mindezek után jött a legveszedelmesebb, a szirének éneke: reszkető kebellel csábította a művészi dicsőség igéző leánya. De csak alig ment vele, már is visszarohant, hogy még nagyobb vehemenciával essék neki a nagy kérdéseknek. Hanem elhozta magával innét a művészet szövőszékét s míg a nép körülötte fonta és színezte a tiszta gyapját az életnek, ő, a mesterművész gyönyörű fantáziával, gyakorlott kezekkel szőtte hímes szőnyeggé, egésszé.

Gyönyörű festésű gyapjat hoztak neki ezek a parasztok. Az első volt Szutajev, az isten embere. Az a muzsik, akt látja az emberek homlokán az Antikrisztus bélyegzőjegyét s megmondja válogatás nélkül mindenkinek, mit gondol. Üldözik, befogják, faggatják: mi a neved? »Ember. Apámat kérded? Az isten. Az anyámat? A föld. Mit hiszek? Semmit. Csak önmagamban és az életben. Vallás, az van sok, de a szellem, az egy, bennem, benned mindnyájunkban. Ez tesz, bennünket testvérekké.«

Aztán jött Bondoreff, egy szombatos zsidó, akit Szibériába küldtek s míg itt óriási munkával egy kis házat alapít, belső erők hajtják, hogy megfejtse az élet gyakorlati értelmét. Megtalálja s hogy másokkal is közölhesse, ez a kérges tenyerű ember hatvanötéves korában megtanul írni. Megírja munkáját, elviszi az Atyuskának. De nem eresztik hozzá, a cenzúra eltiltja a kinyomatását is. Híre széjjelmegy. Ezek után kerül össze Tolsztojjal. Tolsztoj aztán saját költségén kiadta Bondoreff Írását. Ebben ezt Írja a gyakorlati élet paraszt-apostola:

Az isten törvénye Adámnak, a férfinak igy szól: arcod verejtékével keresd kenyeredet. Évának, az asszonynak meg azt, hogy fájdalommal fogsz szülni.

Az Évák betartják a törvényt. Sem a kunyhóbeli szegény asszony, sem a koronásfejű cárné nem bízhatja másra.

Mondhatná-e a koronás asszony egy szoptató anyának: nesze a félvilág aranya, add nekem a gyermekedet. Elviheti a koronás asszony, de nem lesz az ő gyermeke soha, míg a világ.

Am az Ádámok nem tartják meg a törvényt, hanem minden ürügy alatt kibújnak a kenyérszerzés fájdalma alól, ezzel százszorosán esik a munka terhe azokra, akik a törvény szerint élnek. De ahogy a koronás asszony minden aranyával nem tudja megvenni a gyermeket magáénak, úgy a pénzen vett kenyér is azé, egyedül azé, aki arca verejtékével szerezte.

Ha egy asszony elvetéli készakarva a gyerekét, mi büntetést érdemel? Haj, sokkal enyhébbet, mint ti, fényes Ádámok, akik megraboljátok a törvényt!

Te azt mondod, fogadok egy jó szolgát, az kidolgozza a földemből a kenyeremet. Jó! Dehát azt is mondod-e, fogadok egy jó szolgát, aki a feleségemmel teremt nekem gyermeket? Ugye, nem?

Azt is mondja az isten törvénye Évának:

Te nem dolgozol a kenyeredért, te fájdalommal szülsz. Hát miért kell akkor dolgoznia a mi asszonyainknak? Azért, mert ti eszitek meg, fényes Ádámok, a kenyerüket, amit mi nekik izzadunk ki a földből.

Így szól Bondoreff könyve.

Ennek a két muzsiknak életfonalát szőtte meg Tolsztoj az élet egész szőnyegévé, hozzáadva az ő mesteri tudását és művészetét.

Három ilyen sajátságos főtípus szakadt fel Oroszország leikéből, hogy különböző módon előbbre vigyék a kultúrájukat. Az első, Szutajev a képzelhető leggyakorlatiatlanabb koldus, a levegőben ingó testű homunkulusz, mint egy kötelétől szakadt ballon, aki a belé szorult szellemi gázoktól fenntartva, küszködött a magasságbeli elemekkel s ezektől nem tudott az igazi magasságba szállni, viszont állati életének se volt annyi súlya, hogy az a földre húzhatta volna. De minden szellőre megmozdult, megcsillant s e csillogások evangéliumi paradoxonok alakjában már-már a megismerés villámfényéül hatottak. A második, az elsőnek legszélsőbb ellentéte, a legsúlyosabb gyakorlati anyag: ez Bondoreff. Ez a súlyos anyag is repülni akart, mert súlyában az állat-élet olyan komprimált kincsét rejtette, amivel a szellem az anyag súlya nélkül fejlődhetnék. Kiszámította, hogy 360 napból csak 40 kell a gyakorlati földmunkára s már ez biztosítaná a szellemnek az állati egzisztenciát. Milyen fölszabadulás!

E két szélsőséges főtípust hidalta össze Tolsztoj, a harmadik, a Pontos, az építész, a művész.

Ezt az összefoglalást fejezi ki Az Életről című eme műve, amelyben egyrészt szembeszökően mutatja be a szellemünk és anyagunk közt rejlő ellentmondást a megismerés pillanatában, másrészt hidalva-hidalja össze mind a két régiót, hogy az életet-keresők szabadon járhassanak egyik partról a másikra. Erre a műre a laikus és a csak művész ásítva néz, mert számukra nagyon is stiláris vonalakkal vonja össze az életjelenségeket s nem marad számukra az érzéki megfigyelés részleteiből. Viszont a csak filozófus valóságos Repin-képet lát benne, csupa realitással tele. Neki nem elég elvont.

Az első nagyon közelről vizsgálja a jelenségeket, a másik nagyon is távolról. Holott a jelenség képe és a róla alkotott képzet közé az Olimposz hegyének, vagy a Walhallának, vagy a mennyországnak távolságát kell bebocsájtani, mert csak ezen a lila körvonalon át jutnak a jelenségek olyan formába, amelyben közérthetővé lesznek minden rangú értelem számára, mint a mítoszok.

Ebből a szempontból nézve Tolsztoj működését, születésétől halála pillanatáig életének útja úgy alakul ki elénk, mint egy nagy szláv-óriás Héraklésze, s mint ilyet, megértő csodálattal szemléljük szelleme rettentő erejét és hatását Oroszország kulturális Olümposzának kialakításában, amely éppen most küzdi a titánokkal való rettentő harcát.

A »művelt« nyugatnak Tolsztoj, a művész, félisten számba ment, ellenben az a gondolkodó Tolsztoj, akinek a művész csak formát adott, az a művelt nyugat számára egy szegény, szánandó varga maradt, aki szandálokat szállított hosszúhajú tolsztojistáknak. Mert ez a világ szellemi szemek híján csak sajgó tyúkszemeivel nézett műveire. Majd egészen másként fog kialakulni életpályája, ha sajgó lelkiszemékkel néznek bele abba a fényes sávba, amelyet szellemünk egén végigszántott.

(Gödöllő, 1911. február havában)

NAGY SÁNDOR

BEVEZETÉS

Tegyük fel, hogy egy embernek nincs egyéb életforrása, mint egy malom. Ez az ember, akinek talán a dédapja is molnár volt, hagyományokból ismeri s tudja, mint kell a malommal elbánni, hogy az vígan járjon. Anélkül, hogy ismerné a mechanikát, amennyire csak tőle telt, úgy, illesztette össze a sok kereket, hogy jó őrléshez jusson s hogy igy megszerezze élelmét, fönntartsa magát. Hanem egy szép napon elkezdi ám ez az ember törni a fejét az ő malma szerkezetén s mivel valamit hallott harangozni au mechanikáról, elkezdi tanulmányozni, hogy miért is mozognak a kerekek?

Garattól a malomkőhöz, innét a hengerekhez, a hengerektől a töltésig, majd a vízhez futkározva, végre is arról győzi meg önmagát, hogy minden a töltéstől és a folyótól függ. Ennek a fölfedezésnek aztán úgy megörül ez az ember, hogy ahelyett, mint máskor tette, szorgoskodnék a liszt minősége felett s ügyelne megereszteni vagy elzárni a garatot, tágítani, vagy összehúzni a szíjakat, fogja; magát, elkezdi tanulmányozni a folyót... persze, hogy erre meg a malma teljesen tönkremegy. Mondják eleget neki, hogy nem igy kellene tenni, de ő nem hiszi s csak okoskodik tovább a folyón. Annyira belemélyed ebbe a kérdésbe s oly szenvedéllyel vitatkozik azokkal, kik okoskodása helytelenségéről akarják meggyőzni, hogy végre is azt hiszi, hogy a víz a malom. Mindarra pedig, amivel okoskodása hamis voltát bebizonyítják, a molnár csak azt hajtja: »Nincs malom, mely víz nélkül őröljön következéskép, hogy megismerhessük a malmot, kell tudni, mint eresszük a vizet, mekkora az esése, ereje, tudni kell, honnét ered, szóval, ha meg akarjuk ismerni a malmot, előbb meg kell ismerni a folyót.« Logikai szempontból a molnár okoskodása valóban csalhatatlannak látszik. Tévedéséből csak úgy húzhatjuk ki, ha bebizonyítjuk neki, hogy az okoskodásban nem az okoskodás maga a fő, hanem az, hogy mi felett okoskodik s hogy eredménnyel okoskodhassék, azt kell tudnia, hogy mit kell elsősorban fölvetni kérdésül s hogy mi következik az első után.

Meg kell arról győzni, hogy az eszes cselekedet épen abban különbözik az oktalantól, hogy indokait horderejűk rendje, fontossága szerint veti fel (ez és ez az indok elsősorban kell, hogy legyen, egy másik a másod, harmad, tized helyen és igy tovább), míg az oktalan cselekedet minden rend nélkül összetákolt indokolásból áll. Meg kell arról is győzni, hogy a rend mikéntjének a megállapítása nem véletlen, hanem igenis egy céltól függ, amely célhoz minden indokolás nélkül fűződik.

Az összes indokolások célja vezesse aztán, hogyan rendezkedjenek el az egyes indokok horderejük szerint és csak így lesz az okoskodás észszerű.

Olyan okoskodás, melynek nincs összeköttetése az általános céllal, abszurdum, bármilyen logikus legyen is önmagában.

A molnár főcélja, hogy jó őrléshez jusson s ez a cél, ha nem veszti el szem elől, kell, hogy indokolásai rendjét a malomkövek, kerekek, töltés és folyó felett megállapítsa.

E végcél szemmel tartása nélkül a molnár indokolásai, ha még olyan logikusak és szónokiak legyenek is, hamisak és haszontalanok maradnak, hasonlóak lesznek Gogol nagyszerű alakjának, Kyphe Makeicséhez, aki azt számítgatta, hogy mekkorának kellene lenni az elefánt tojása héjának, ha az elefánt is tojnék, mint a madarak. Ilyenek, nézetem szerint, korunk tudományainak indokolásai az élet felől.

Az élet malom, amelyet az ember tanulmányozni akar. A malom arra való, hogy jó őrlést adjon, az élet, hogy boldog legyen. Az ember egy pillanatra sem tévesztheti szem elől kutatása célját, anélkül, hogy ne bűnhődjék. S ha eltéveszti, indokolása nem lesz helyénvaló, hanem hasonlítani fog Kyphe Alakeicséhoz, mikor ez azt számlálja, hogy mennyi puskapor kellene az elefánt tojásának a felrobbantásához.

Az ember csak azért tanulmányozhatja az életet, hogy jobbá tegye. Így tanulmányozták azok is, akik az emberiséget a haladás útjára terelték. Csakhogy ezen igaz bölcsek, az emberiség ezen jóltevői mellett mindig voltak s vannak most is okoskodók, akik elvesztve a vita célját, az élet eredetén törik a fejüket, vagyis miért, hogy a malom forog. Az egyik azt mondja, hogy a víz okozza, a másik, hogy a mechanizmus. A vita mindinkább hevesebb lesz, mindinkább eltávozik a vita tárgyától s olyan dolgok kerülnek a helyébe, amik tőle teljesen távolállók.

Van egy anekdota arról a vitáról, ami egy zsidó és egy keresztény közt lefolyt. Úgy mesélik, hogy a keresztény ahelyett, hogy a zsidó fondorkodásaira felelt volna, rácsapott annak kopasz feje tetejére s azt a kérdést vetette fel: Na, mi csattant? A te kopasz fejed vagy a tenyerem? S lám, e kérdéssel a hit felől való vitatkozás helyébe egy új, megoldhatatlan kérdés került.

Ilyen kérdés járja már a legrégibb idő óta az élet tudományáról az emberek igaz tudása mellett.

Nagyon régi időre megy vissza az élet eredete felől való vita. Honnét ered? Egy szellemi kútfőtől vagy az anyag különböző összetételéből? Ez a fejtegetés még mindig tart, sőt be se lehet látni a végét, mert rég elhagyták a célját a vitának s mert függetlenül a céltól vitáznak az élet felől; e szó alatt élet nem is magát az életet gondolják, hanem a forrását és a jelenségeket, amelyek vele járnak.

Manapság nemcsak a tudományos munkákban, hanem a társalgásban is, ha az életről beszélünk, nem azt értjük alatta, amit mindnyájan ismerünk, az életet, melynek a gyűlölt és rettegett fájdalmak, az óhajtott gyönyörök és örömek nyújtják öntudatát, hanem vagy valami olyasféléről, ami követve bizonyos fizikai törvényeket, mintegy hazárdjátékból ered, vagy pedig mint valami titokzatos okról.

Manapság ezt a szót élet olyan valami elvitázhatóra alkalmazzák, amely nem hordja magában az élet karakterét, vagyis a fájdalom és gyönyörök érzetét és a jó után való vágyódást:

»Az élet a halállal szemben álló cselekvések összessége. Az élet olyan jelenségek összessége, amelyek egy határolt időn belül jelennek meg az organikus lényben. Az élet a feloszlás és összetétel megszakítatlan és a mindenséghez tartozó kettős ügye. Az élet a különböző természetű változások bizonyos egyesülése, mely lépésről-lépésre megyen végbe. Az élet cselekvésben levő organizmus. Az élet az organikus anyag egy speciális munkássága. Az élet belső viszonyok összeillesztése külső viszonyokkal.«

Anélkül, hogy a bennük rejlő tévedésekről és szószaporításról beszélnék, amikkel a definíciók tele vannak, sajnos az összes ismert meghatározások mind ilyenek.

Nem azt definiálják, amit mindnyájan egyformán e szó alatt »élet« értünk, hanem csak bizonyos dolgokat, amik az élettel járnak s minden más egyéb jelenséget.

Mindeme definíciók igen találóak volnának teszem arra a processzusra, amikor a kristály formába igazodik; egyik-másik megértetné az erjedést, a másik találna a rothadáshoz és valamennyi alkalmazható volna testem minden egyes állati sejt (cellula) életére, de amikre nézve nincsen se jó. se rossz. Mindama bizonyos processzusokat, melyek a kristályban, protoplazmában, a protoplazma magjában, testem állati sejtjeiben végbe mennek, az élet szó alá vették, holott ez elnevezés elválaszthatatlanul összenőtt bennem a saját javam után való vágyódásom érzésével.

Úgy okoskodni az élet bizonyos körülményei felől, mintha azok maga az »élet« volnának, annyi, mint úgy beszélni a folyóról, mintha az volna a malom. Lehet ezen okoskodásoknak nagy értelmük, de mindenesetre eltávoznak a vita céljától s azért minden levezetés, mely ilyen indokolásból folyik, csak hamis lehet.

Ez a szó »élet« rövid, igen világos, tudja is mindenki, hogy mit jelent. De épen azért, mert mindenki ismeri a jelentőségét, csak olyan értelemben kell használni, amit mindenki elfogadott. E szó értelme mindenkire világos, de világért sem azért, mert más szavak vagy gondolatok precizitással definiálták, sőt ellenkezőleg, azért, mert egy teljes ideát fejez ki, melyből több, hogy ne mondjuk minden gondolat folyik. Már most, hogy e gondolatból levonhassuk a következtetést, el kell, hogy fogadjuk fő-fő és hozzáférhetetlen értelmezésében. Nos és épen ezt vesztették el, nézetem szerint az életről való különböző vitatkozásban. Ennek pedig az lett a vége, hogy miután az életről való fundamentális ideát mindjárt a kiindulásnál nem a valódi értelmében használták és ez ellentmondásból kifolyólag mindinkább eltávozván az általánosan elfogadott jelentőségétől, elvesztette valódi értelmét, ehelyett felvett egy mást, aminek semmi köze hozzá. Az történt, hogy a szempontot, ahonnét az alakot rajzolni kezdték, kimozdították és más helyre tették.

Vitatkoznak, vájjon az élet az állati sejtekben rejlik-e, vagy a protoplazmában vagy még messzebb, talán az anorganikus anyagban. De mielőtt vitatkoznának, azt kellene kérdezni, van-e jogunk az élet eszméjét az állati sejtekéhez kötni?

Azt mondják például, hogy az élet az állati sejtekben van, hogy ezek élőlények. Csakhogy az emberi életről való fogalmunk s az az élet, mely az állati sejtekben rejlik, nemcsak, hogy két különböző fogalom, de még csak össze sem egyeztethetők. Egyik kizárja a másikat. Rájövök, hogy az egész testem u. n. állati sejtekből van összetéve. Aztán azt mondják, hogy ezeknek az állati sejteknek ugyanazon élet princípiumuk van, mint nekem s hogy épen olyan élőlények, mint én.

De életemről csak akkor van öntudatom, amikor érzem, hogy énem az összes állati sejtekkel, amikből testem össze van téve, egy eloszthatatlan, egyedüli élőlényt képez. És mégis azt mondják, hogy én vagyok az élő állati sejtekből összetéve. Hát kinek tulajdonítsam az élet princípiumát? Önmagámnak vagy az állati sejteknek? Ha felteszem, hogy az állati sejtek élőlények, akkor meg kell fosztanom az élet fogalmát életem fő-fő jelétől, vagyis egységességem és eloszthatatlanságom érzetétől; viszont, ha felteszem, hogy életem úgy létezik, mint egyetlen és eloszthatatlan lényé, akkor meg világos, hogy nem tulajdoníthatok a testemet alkotó állati sejteknek olyan életet, melynek létezéséről nincs öntudatom. Vagy van életem és olyan élettelen részekből vagyok összetéve, amiknek állati sejt a nevük; vagy pedig magamba zárok egy bizonyos mennyiség élő állati sejteti és akkor az életről való öntudatom nem az én életem, csak egy illúzió.

Nem elég nekik pusztán azt mondani, hogy az állati sejt magában rejt valamit, amit pie-nek vagy die-nek hívunk, hanem azt mondják, hogy az állati sejt magában rejti az életet. Azt mondjuk »élet«, mert ez alatt a név alatt nem értünk valami x-et, hanem egy jól meghatározott mennyiséget, amit mindnyájan jól ismerünk, ismerjük pedig egyedül önmagunk által, akár csak az eloszthatatlan, egyedüli lényt alkotó testünkről való öntudatunkat. Ezt a fogalmat tehát semmiképen sem alkalmazhatom azokra az állati sejtekre, amik testemet alkotják.

Bárminek a kutatására vagy megfigyelésére adta is magát az ember, ha az elért eredményt ki akarja fejezni, arra van utalva, hogy a szókat olyan értelemben használja, amint azt mindenki vita nélkül elfogadta s nem szabad nekik olyan értelmet tulajdonítani, amit valaki épen óhajtana, ha az nem hangzik egybe az általánosan elfogadott értelmezéssel.

Ha úgy használhatnék e szót »élet«, hogy ez a tárgyakat természetüktől függetlenül jelölje, mint ahogyan az állati sejtekre és a cellulák alkotta állatokra alkalmazták, akkor azt is mondhatnók, hogy miután a gondolatokat szavakkal fejezzük ki, a szavak meg betűkből, a betűk vonásokból állnak - e vonások rajza tehát e gondolat kifejezése, következéskép: a vonalakat úgyis hívhatjuk, hogy gondolat.

A tudományos világ legtermészetesebb teóriái közt halljuk az olyféle bizonyítást, hogy az élet a természeti és mechanikai erők játékából ered. Sőt egyenesen ki is mondhatjuk, hogy a legtöbb tudósnak ez a - most igazán zavarban vagyok, hogy kifejezhessem, mije - mert nem lehet mondani véleménye, hanem inkább talán tréfája vagy talányos játéka.

Azt hirdetik, hogy az élet a fizikai és mechanikai erők játékából ered. (A természeti erőket itt azért nevezzük fizikainak és mechanikainak, hogy jobban szembeállítsuk az élet fogalmával.)

Az már igaz, hogy e szót »élet« helytelenül olyan fogalmakra is alkalmazták, amik ránézve teljesen idegenek és eltávozván mindinkább esszenciális jelentőségétől, annyira messze esett a középpontjától, hogy az életet is, a mi fogalmunk szerint, odahelyezték, ahová nem kellene. Mintha valaki azt mondaná, hogy van ám olyan kör vagy szféra, aminek a középpontja kívül esik a kerületén. Bizonyos, hogy az élet, melyet csak úgy tudtak elképzelni, mint a jótól és rossztól való függést, így olyan régiókba kerülne, ahol nincs se jó, se rossz. Világos, hogy az életről való fogalom középpontját kihelyezték. Sőt többet mondok, amint tanulmányozom a különböző kutatásokat erről a nem is tudom miről, amit életnek neveznek, azt találom, hogy ezek nem foglalnak egyet se magukban azon fogalmakról, melyeket én ismerek. Egész sorozatát találom az új fogalmaknak és szavaknak, amelyeknek a tudományos világban már megvan a maguk konvencionális értelmük, de amelyeknek semmi közük sincs a már létező fogalmakhoz. Az életről való fogalmat nem úgy értelmezik, mint ahogy azt mindnyájan felfogjuk s emiatt aztán minden következtetésük, amit levonnak, viszonytalanul áll a kopott fogalmakkal; ezek lesznek amaz új konvencionális fogalmak, amelyhez kénytelenek új szavakat is komponálni.

Az emberi beszédet hova-tovább egészen kiszorítják a tudományos kutatásokból, olyan használt szavak helyett, amelyek kifejeznék a létező gondolatokat és tárgyakat, egy, tudományos volapük uralkodik, mely abban különbözik az igazi volapüktől, hogy míg ez az általánosan használt értelemben fejezi ki a létező fogalmakat és tárgyakat, addig a tudományos nem létező szavakkal beszél, még kevésbé létező fogalmakról.

Az emberek intellektuális érintkezésének egyetlen módja a szó, de hogy ez az érintkezés lehetséges legyen, úgy kell a szavakat használni, hogy ezek mindegyike minden emberben egyformán ugyanazon megfelelő, precíz fogalmakat idézze fel.

Elismerem, hogy a mindenség törvényeit kutatás és kísérletezés nélkül, csupán az észből meghatározni, nagyon helytelen út volna és semmiesetre se tudományos, de viszont, ha a mindenség jelenségeit megfigyelésekkel és kísérletekkel tanulmányozva nem az általánosan elfogadott fogalmakkal vezettetünk, hanem konvencionális eszmék által, s aztán az eredményt meg olyan szavakkal tudatjuk, amelyeknek különböző jelentőséget lehet adni, nem lesz-e még rosszabb? A legrendezettebb gyógyszertár a legnagyobb bajt okozhatja, ha a tégelyekre a felírást nem a tartalmuk, hanem a gyógyszerész fantáziája szerint ragasztották.

De, mondják, a pozitív tudománynak nem célja az életet egészében tanulmányozni; (ide értik az akaratot, a jó után való vágyódást és a szellemi világot) egyszerűen csak elválasztja az élet fogalmától a kutatásnak és kísérletezésnek alávetett jelenségeket. Ami, ha így volna, akkor egészen jogos volna. De tudjuk, hogy korunk tudósai nem igy értelmezik. Ha megtennék princípiumnak az életről való fogalmunkat a maga értelmében, ahogy mindnyájan felfogjuk, ha úgy rendeznék, hogy a pozitív tudomány levonná következtetéseit e fogalom minden oldaláról, egyet kivéve, azt, amely felül áll megfigyelésein; ha a jelenségeket csak egy oldalukról vizsgálná, ideterelve kísérletezése módszerét, akkor igazán helyes volna, hanem egészen különböző is ám a maitól. De hát meg kellene mondani, hogy mi hogyan van és nem kellene elrejteni azt, amit úgyis mindnyájan tudunk. Nagyon tudjuk, hogy a tudósok legnagyobb része, de talán valamennyi pozitív tudós, araikor az életét materiális jelenségeiben vizsgálja, szóval azt, ami érzékkel megfigyelhető, teljesen meg van arról győződve, hogy az egész életet tanulmányozza, nem pedig csak egy oldalát.

Csillagászat, mechanika, fizika, kémia és valamennyi tudomány külön-külön és együtt, valamennyi felfed az életből egy részt, azt, ami neki alá van vetve, anélkül azonban, hogy az életet általánosságban érintő eredményhez jutna. Csak abban a korban, mikor a tudományok még gyermekkorukat élték, vagyis amikor még se világosak, se meghatározottak nem voltak, próbálkozott még egyik-másik közülük felölelni a saját szempontjából az élet jelenségeit, s ez által lett homályossá és kitalált új szókat és fogalmakat, így volt az asztronómiával, amikor még asztrológiának hívták, igy a kémiával, amikor még alkímia volt a neve, így van manapság avval a tudománnyal, amelyet biológiának hívnak s amely egy vagy több oldaláról tanulmányozza. Azok, akik az életet ily hamis szempontból vizsgálják, nem akarják elismerni, hogy vizsgálódásuk nem öleli fel, csak bizonyos oldalát az életnek, hanem azt hiszik magukról, hogy külső kísérletezéseikkel az élet összes jelenségeit vizsgálják.

Ha a pszichika - mondják (és erősen affektálják volapükjük e széles kifejezését) ránk nézve még ismeretlen is, de ismerni fogjuk egykor. Tanulmányozva egyik vagy másik fázisát az életnek, majd csak elérünk oda, hogy mind megismerjük, Vagyis, más szavakkal, ha tüzetesen és hosszú ideig vizsgáljuk a tárgyat egy oldaláról, akkor megismerjük majd minden oldaláról és egészében, Bárminő furcsának és meglepőnek látszik is e tan, melyet másként meg sem magyarázhatunk, minthogy egy babonás fanatizmus kifolyása, elég az ahhoz, hogy van, sőt, mint a többi barbár és fanatikus tanok, még gyakorolja is kóros befolyását az emberiség gondolkodását egy hamis és hiábavaló irányban vezetvén,