William Wharton

Lakóhajó
a Szajnán

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

William Wharton: Houseboat on the Seine

Newmarket Press, New York, USA, 1996

Copyright © 1996 by William Wharton

All rights reserved.

Hungarian translation © Illés Róbert

Hungarian edition © Jaffa Kiadó

Minden jog fenntartva!

Fordította: Illés Róbert

Borítóterv: Somogyi Péter

Borítófotó: Jonathan Mast, Johnny Killroy, Tim Foster

Tipográfia: Somogyi Dominika

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-902-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál utca 10.

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET - Óvodai kelepce

MÁSODIK FEJEZET - Rövid igézet

Az imádott folyónak és mindenkinek, aki rajta él.

„Szeresd meg ezt a vizet! Maradj vele! Tanulj tőle!”
Igen, igen, akart tőle tanulni, akart rá hallgatni. Úgy tűnt neki, hogy aki ismeri ezt a vizet és ennek titkait, az sok más dolgot is megért, sok titkot, minden titkot.

HERMAN HESSE: Sziddhárta

(Kászonyi Ágota fordítása)

ELSŐ FEJEZET

Óvodai kelepce

A feleségem, Rosemary, huszonöt évig dolgozott óvónőként a Párizsi Amerikai Iskolában. Tavaly, a francia törvények értelmében, nyugdíjazták. Azt kell mondanom, hogy szinte mindent, amire igazán szükségem volt, óvónő feleségemtől tanultam, azt azonban valahogy sosem tanította meg nekem, hogyan éljek egy lakóhajón.

Nagyjából huszonöt évvel ezelőtt együtt dolgozott egy bájos nővel, Pauline Lee-vel. Pauline elsős tanítónő volt, és egy lakóhajón élt a Szajnán. A lakóhajó Le Port-Marlyban horgonyzott, nem messze Versailles-tól és St.-Germain-en-Laye-től, tíz mérföldre nyugatra a tulajdonképpeni Párizstól.

Egy nap Pauline felvetette, hogy az óvodások és az első osztályosok menjenek el kirándulni, és látogassák meg a lakóhajóját.

A feleségemet teljesen elvarázsolta, amit ott látott. Azt nem tudom, hogy az óvodások mit szóltak hozzá – az nem rám tartozik. A feleségem azonban rám tartozik, és ő nem az a fajta, akinek a véleményét figyelmen kívül lehet hagyni. A lényeg, hogy belelkesedve tért haza, és közölte, hogy egy lakóhajón akar élni. Ez elég őrülten hangzott, de nem tiltakoztam, Rosemary hajlamos efféle impulzív döntéseket hozni, és én az évek során megtanultam alkalmazkodni hozzá.

– Mondd meg Pauline-nak, drágám, hogy tartsa nyitva a szemét, hátha felbukkan egy olcsó lakóhajó.

Akkoriban éppen sikerült eladnom néhány festményt, és viszonylag tehetősnek éreztem magam. Ó, milyen könnyen túlvállalja magát az ember, ha nem vigyáz! A fő problémát az jelentette, hogy igazából nem hittem benne, hogy lesz belőle valami.

Három héttel később telefonál Pauline, hogy mindössze négy hajóra tőlük Párizs felé egy lakóhajó szilveszterkor a vízvonalig leégett, és szerinte eladó. Kapcsolatba lépünk a tulajdonosokkal, és kiderül, hogy valóban árulják. Azt kell mondanom, jó okuk volt rá, nagyon jó okuk, amit akkor még nem sejtettem.

Hétvégén autóba ülünk, hogy megnézzük a hajót. Gyönyörű idő van, szívesen sétálnék egyet a St.-Germain-en-Laye melletti erdőben. Beugrunk Pauline-hoz, ő pedig megmutatja az eladó hajót.

Azt hittük, Pauline a szomszédunk lesz, de nem így alakult. Bob, a férje, részt vett a hallgatóival együtt abban, amit a franciák „les événements de mai” néven emlegetnek, vagyis a diáklázadásokban. Amikor elcsitultak az indulatok, Bobot elbocsátották a Párizsi Amerikai Egyetemről. Végül nemcsak a munkahelyét hagyta el, hanem a feleségével együtt az országot is. Visszamentek Michiganbe, ahol Pauline újra tanít.

Lenézünk a sáros, víz felé lejtő rakparton. Lapos fenekű, fából készült hajó, tizenhat láb (4,8 méter) széles és ötvennégy láb (16,5 méter) hosszú. Valójában inkább ház, mint hajó. Nincs igazi orra vagy tatja. Négyszögletes és lapos. Se motor, se vitorla. Fa oldalfalak ablakokkal, mint egy közönséges ház. Még spalettát is szereltek az ablakokra. Hol vannak a kerek hajóablakok, tűnődöm. Pauline elmagyarázza, hogy egy régi homokszállító uszályra építette a szeretőjének egy Victor Émile nevű francia sarkkutató – Peary admirális francia verziója. Ez elég romantikusan hangzik, de a hajóban pillanatnyilag semmi romantikus nincs.

Pauline-nál van a kulcs, ezért lesétálunk a latyakos rakparton a kőlépcsőkig, majd egy rövid pallóhídon át a hajóra. Tiszta korom az egész, a mennyezet kiégett, csupasz vezetékek lógnak mindenütt, és ami a legsokkolóbb… a folyó felőli oldala teljesen a vízvonalig leégett. A hullámverés bemossa a vizet a hajóba, amikor elhúz mellette egy-egy kétpárevezős. Kiderül, hogy a Szajnának ezen a holtágán ezek jelentik a legnagyobb forgalmat. Mintegy tucatnyi lakóhajó van ezen a területen a folyó közepén lévő sziget oltalmában. A szigetnek hála a lakóhajókat nem dobálják a Le Havre-ból Párizsba és vissza közlekedő uszályok farhullámai.

Pauline csillogó szemmel, lelkesen magyarázza mindezt. Legszívesebben visszaülnék az autóba, és elmennék az erdőbe sétálni. De a gyerekeink ugyanúgy el vannak varázsolva, mint a feleségem. Itt aztán tényleg izgalmas lenne élni, nem úgy, mint a koszos, öreg Párizsban. Hihetetlen! Esküszöm, ez az átkozott hajó valami bűbájt bocsájtott rájuk, vagy az is lehet, hogy a gyerekeink kezdenek túl blazírtak lenni!

– Szagolj bele a levegőbe, apa, hát nem lenne nagyszerű itt élni a párizsi szmog után?

Beleszagolok. Mintha egy szennyvízcsatorna mellett állnék. Ennek több mint huszonöt éve, amikor a Szajna tényleg olyan volt, mint egy szennyvízcsatorna. Párizs és az összes Párizs alatti település mind ebbe gyönyörű, hosszú, kanyargó folyóba ürítette a tisztítatlan szennyvízét. Ez a lakóhajó természetesen Párizstól lefelé helyezkedett el a folyón!

Hogy boldoggá tegyek mindenkit, vagyis a feleségemet és a gyerekeket, teszek egy nevetséges, arcátlanul alacsony ajánlatot ezért a kiégett roncsért. Azután elmegyünk sétálni, én pedig kész vagyok megfeledkezni erről az egészről.

Egy héttel később döbbenten értesülök róla, hogy az ajánlatomat elfogadták. Az „elfogadták” enyhe kifejezés – lecsaptak rá. De bármilyen arcátlanul alacsony összeget kínáltam érte, így is kölcsön kellett kérnem, hogy nyélbe tudjam ütni ezt az abszurd, eszement üzletet. A festők ritkán gazdagok, vagy akár jómódúak. Gyakran felteszem a kérdést a barátaimnak, hogy tudnak-e mondani ötven amerikai festőművészt, akinek rendszeres jövedelme van a festésből – nem tanításból, filmes munkákból vagy a reklámszakmából –, csupán abból, hogy képeket fest, és eladja őket. Néha felkapnak egy-egy festőt, de az ritkán tart néhány évnél tovább, és aztán visszatérhet a küszködéshez, különösen ha családja is van. Soha senkinek nem sikerült húsznál több olyan festőt mondania, aki tényleg jól él abból, amit csinál. Ennek ellenére nagyszerű élet a festőké. Így megy ez.

A következő három hónapban felfüggesztem a festést a romantika, az izgalom, a kaland, a BOSZORKÁNYSÁG érdekében – nagy váltás ez olyasvalaki számára, aki ideje nagy részét szívesen tölti az utcán vagy a szabadban. Úgy érzem, valami gonosz erő hatása alá kerültem. És így is van! Nem vagyok oda a folyókért. A Szajna számomra valami, amit le lehet festeni. Állandó mozgásban van, változik, ugyanakkor mozdulatlan, mint egy jó modell.

Az addigi életünk olyan volt, mint egy álom. 1960-ig rajzot tanítottam Los Angelesben. Akkor, mivel művésznek tartottam magam, nem tanárnak, Európába költöztünk. Részben azért, hogy megóvjuk a gyerekeinket az amerikai televíziótól. Illetve azért, mert akkor itt olcsóbb volt az élet.

Először egy nagyon kicsi, alig 28 négyzetméteres lakásban laktunk Párizsban, amit az iskolában kapott végkielégítésemből vettünk. Nagyon mobilok voltunk, tavasszal és ősszel Párizsban éltünk, nyáron és karácsonykor Bajorországban, télen pedig Spanyolország déli részén. Ez úgy hangzik, mintha milliomosok lennénk, pedig mindezt havi háromszáz dollárból kellett kigazdálkodnunk, plusz a rokkantsági járadékomból, amit a II. világháborús sérülésem után kaptam. Igen, ha odafigyel az ember, meg lehet csinálni. A szegénységi küszöb bőven a fejünk fölött van.

Amikor megszületett a harmadik gyerekünk, átköltöztünk egy régi asztalosműhelybe, amit lakássá alakítottunk. És a többes szám itt nem túlzás – aki a családból meg tudott fogni egy kalapácsot vagy egy ecsetet, az hozzátette a magáét. Akárcsak a hajóprojekt, jórészt az is családi összefogásból valósult meg.

MÁSODIK FEJEZET

Rövid igézet

Először újjáépítem azt az oldalt, ahol befolyik a víz. Azután kitakarítom, és levakarom, lekaparom az elszenesedett belső felületeket. Ennek részeként, többek között, kicserélek negyvenöt kicsi, függőleges bordával osztott ablaktáblát. Van két hatalmas, síküveg ablak is, amelyek olyan mocskosak a rájuk tapadt füsttől és koromtól, hogy nem lehet kilátni rajtuk – még két nap suvickolás. A nappaliként és hálószobaként szolgált helyiségek falait nem lehet helyrehozni egy sima festéssel, komolyabb kezelést igényelnek.

A Marché Aligrén, a párizsi műteremlakásunkhoz közeli bolhapiacon találok aranyszínű brokátszövetet. Valami miatt vitorlavászon árában adják, ezért megveszem az egészet, összesen három véggel. Kezdem sejteni, hogy megőrültem, mert alig várom, hogy ezt a szövetet felragasszam a fekete falakra és mennyezetre. Elkapott a gépszíj. Talán az egész hajó el van varázsolva.

Csirizzel bekenem a falakat és a mennyezetet, hogy fel tudjam erősíteni az arany brokátszövetet – mindent el tudok takarni vele. Olcsó csillárokat vásárolok borostyánsárga izzókkal, és komoly, tudásomat messze meghaladó villanyszerelési munkálatok után sikerül elérnem, hogy világítsanak, sőt még primitív kapcsolókat is sikerül felszerelnem.

Hétvégente bevonom a családot is, hogy segítsenek kitakarítani a fürdőszobát, a konyhát, amennyire az alapvető kényelmi szükségletek megkívánják. Ezeknek egyforma füstbarna árnyalata van. Mielőtt június végén befejeződik a tanév, elkészülünk a hajóval. A feleségem szerint úgy néz ki, mint egy részeg matróz privát kuplerája – nagyon konzervatív az ilyen dolgokban.

A hajó alaprajza elég egyszerű. Miután az ember átsétál a pallón, egy alacsony tölgyfaajtón kell belépnie, amely 168 cm magas. Én 178 vagyok. Miután tizedszer is beverem a fejem, komolyan fontolóra veszem, hogy állandóan védősapkát vagy esetleg rohamsisakot hordjak.

Az ajtó egy apró előszobába nyílik. Jobbra fordulva egy gyönyörű, sárgaréz szerelvényekkel ellátott, kétszárnyú mahagóni lengőajtón kell áthaladni, nagyon hajószerű. A lengőajtó után két lépcsőfokon lehet lejutni a nappaliba. A bal oldalon van az egyik folyóra néző, nagy ablak, amelyet alaposan meg kellett pucolni. Nagyjából 210 cm széles és 120 cm magas.

A nappali körülbelül 7,5 × 4,5 méter alapterületű. A túlsó végén, a folyó felőli oldalon nyílik egy kis konyha. Annak a falnak a közepén van egy másik kétszárnyú mahagóni lengőajtó, ugyanolyan, mint ami az előszobát elválasztja a nappalitól. Ez az ajtó egy szűk folyosóra vezet, ahonnan jobbra, a part felé nyílik a fürdőszoba, benne WC, mosdó és tusoló.

A folyosó végén három lépcsőfok vezet fel a hálószobába. Itt találjuk a második nagy ablakot, amely szintén a folyóra néz.

A hajó rakpart felőli oldalán összesen négy kisebb ablak kapott helyet. Lakóház típusú ablakok spalettával. A konyhának is van egy ilyen ablaka a folyó felőli oldalon.

Elbűvölő kis fészek lehetett ez a francia felfedező és a szeretője számára, de azt nem tudom, hogy fog elférni benne egy öttagú család.

Nyárra kiadjuk a hajót egy fiatal nőnek (még egy boszorkány), aki a Foire de Trône-on, egy évente megtartott karneválszerű rendezvényen dolgozik a Le Bois de Vincennes-ben. A horgonyzási helyre kötött szerződésem kiköti, hogy valakinek muszáj mindig a hajón tartózkodnia. A folyami ellenőrök már így is gyanakodva méregetik ezt a béna bárkát.

Elutazunk a szokásos nyári vakációnkra egy régi, burgundiai vízimalomba, amit még akkor vásároltunk, amikor Franciaországba költöztünk. Egy kisebb vagyont, kétezer dollárt fizettünk érte. Az egy másik romantikus coup de foudre volt. A malom valójában egy háromszáz éves kősátor, de az egy másik történet.

Kiábrálás!

Alig három hete vagyunk a malomban, amikor táviratot kapunk, az első francia táviratunkat. Egy idősebb angol házaspár küldte, akik két hajóval a miénk mellett élnek. Nem tudom, miért franciául írták. Ez áll benne: Votre bateau a coulé.

Kiejtve „kulé”, mint a Kool-Aid üdítőital.

Átszaladok a szemközt lakó francia szomszédhoz, hogy kiderítsem, mit jelent a „coulé” szó. Mintha nem tudnám! Csak nem akarom elhinni.

Azonnal felülök egy Párizsba tartó vonatra, majd elbuszozom a hajóhoz. Valóban coulé. Csak a tető egy kis szelete látszik ki a víz alól. A parton kisebb tömeg bámészkodik. Franciául karattyolnak. Úgy tűnik, mindenkinek más tippje van, miért süllyedt el a hajó. Francia módra mindnyájan meg vannak győződve róla, hogy kell lennie valamilyen magyarázatnak. C’est logique, n’est-ce past?

Összevissza szaladgálok, próbálok keríteni valakit, aki ki tudná emelni a hajót a vízből, de hiába, míg végül valakinek eszébe jut néhány szakember, akik elsüllyedt hajók kiemelésére specializálódtak. Úgy hívják őket, hogy les frères Teurnier. Felhívom őket a sarki kávéházból. Le Port Marlyban hét étterem működik, de csak egyetlen kávéház. Közvetlenül szemben van a boule-pályával, a hajónk melletti chemin de halage-on, vagyis a vontatóúton áll. Ezenkívül van még két restaurants de routiers is, amolyan kamionpihenők, amelyek egyben kávéházak is.

Másnap megáll a chemin de halage-on a hajó mellett egy lepukkant, régi Citroën Kacsa. Nekem kissé fázós éjszakám volt, mert a berge-en, a parton aludtam. Hatvanas éveiben járó, alig 150 cm magas férfi száll ki a kocsiból. Olajtól és verejtéktől mocskos, francia melósruhát visel, a fején lévő tengerészsapka szintén koszos.

Kezet rázunk, zagyvál valamit, elmosolyodik, azután levesz egy pallót a kocsija tetőcsomagtartójáról. Lecsúsztatja a meredek rakparton, majd beigazítja a szárazföld és a hajótető vízből kikandikáló darabja közé. Meggyőződésem, hogy ezzel végképp el fogja süllyeszteni az egészet, de úgy lépked rajta, mint egy akrobata, miközben magában motyog. Miután minden oldalról megvizsgálta a hajót – el nem tudom képzelni, mit láthatott a koszos, fekete vízen kívül –, visszajön, és bretonul, franciául valamint heves pantomimmozdulatokkal a tudtomra adja, hogy úgy gondolja, kétezer frankért (ami akkoriban nagyjából négyszáz dollárnak felelt meg) ki tudja emelni a hajót.

Ez pont az az összeg, amennyivel tartozunk még a hajóért, és amit szeptemberben akartam kifizetni. Történetesen ott is van a zsebemben százfrankos címletekben, húsz darab százas, meg némi apró. Jelen pillanatban ez az összes vagyonunk.

Ismét franciául hadoválva és mutogatva elmagyarázza, hogy becsomagolja a hajót egy nagy vászonba, majd kiszivattyúzza belőle a vizet, hogy a hajó a felszínre jöjjön, és meg tudjuk nézni, mi a gond vele. Őrültségnek hangzik. De ragaszkodik hozzá, hogy mielőtt berakná a hajóba és elindítaná a szivattyút, alá kell merülnöm, és minden lebegő tárgyat el kell távolítanom belőle, különben azok eltömítik a szivattyút.

Azt ígéri, hogy három nap múlva visszajön, és nekifog a mentőakciónak.

Búcsú a napbarnított bőrömtől

A hajóra nézek. Dél van, szólnak a harangok a közeli templomban. Arra gondolok, hogy akár neki is láthatnék. Szerencsére a tömeg szétoszlott. A ragyogó napsütésben alsógatyára vetkőzöm, és beleereszkedem a vízbe. Örülök, hogy az utolsó pillanatban eszembe jutott magammal hoznom a malomból egy vízálló elemlámpát, amit Matt-től, a tizenöt éves fiunktól kaptam karácsonyra.

A kulcsot rendszerint a hajó ajtajában szoktuk hagyni. Addig tapogatózom a fekete vízben, visszatartva a levegőt, míg megtalálom a kulcsot. Biztosan a bérlőnk is ott hagyta. Kicsit félek bemenni, hátha ő is ott van, és felpüffedve lebeg a nappalinkban.

Elfordítom a kulcsot, az ajtó nehézkesen nyílik. Bemegyek, és odabent valóban van egy légbuborék. M. Teurnier mondta, hogy valószínűleg így lesz. Veszek egy nagy, reszketeg levegőt, és körülnézek. Sötét van, és mindenütt tárgyak lebegnek körülöttem, ahogyan a szakember sejtette, de holttestet egyelőre nem látok. Körbevilágítok a lámpával. Istenem, az egész hajó tele van szeméttel: úszó ajtók, szekrényajtók, párnák, matracok, papírok, bútorok, bútordarabok – minden ott lebeg a sötétben. Valamint egyéb dolgok is, amelyekre nem számítottam, pedig számíthattam volna. Letépek egy darab nedves lepedőt, a fejemre kötözöm vele a lámpát, és nekilátok a munkának.

A nap hátralévő részét azzal töltöm, hogy kivonszolom a lebegő tárgyakat a partra. Székek, asztalok és minden, amit ragasztó tartott egyben, már darabokban van. Úszkálok ki-be, fel-alá, míg leszáll az est, és lerogyok a földre a fáradtságtól.

Mielőtt bezár a pékség, veszek magamnak egy baguette-et vacsorára. Leülök a berge-re, és figyelem a hátam mögött lenyugvó napot. Nagy a kísértés, hogy hátat fordítsak ennek az egésznek, hadd intézze el valaki más, én pedig lenyelem a veszteséget, amit eddig ráköltöttem.

Meleg az este. Összegömbölyödöm, és elalszom. Az éjszaka közepén azonban kínzó hascsikarásra ébredek. A baguette-em egyszerre távozik belőlem ott, ahol bement, és ott, ahol ki kellene jönnie. Testem e rendellenes mutatványait nyögésekkel, morgásokkal és erőtlen nyafogással kísérem.

Amikor végre eljön a reggel, felöltözöm, és átsétálok a Café Brazzába, amit Alfred Sisley többször is lefestett, amikor a folyó megáradt. Soha többé nem fogok ugyanolyan szemmel nézni azokra a festményekre, bármilyen gyönyörűek is. A kávéház telefonkészülékéről felhívok egy tanyát, az egyetlen helyet, ahol van telefon a malmunk környékén. Megüzenem a családomnak, hogy jól vagyok, de egy ideig itt maradok, próbálom kiemelni a hajót. Így elmondva egyszerűen hangzik. A könnyeimmel, az önsajnálat könnyeivel küszködve diktálom le az üzenetet.

Visszatérve a berge-re, folytatom a merülést. Alul-felül görcsök gyötörnek. Nem tudtam, hogy ez lehetséges. Nincs már bennem semmi, de a folyónak fel sem tűnne, ha lenne. Ugyanolyan szennyezett vagyok, mint a Szajna.

Nem ebédelek. Öngyilkosságnak tűnik, és mint mondtam, le vagyok égve. Ki akarna fizetni a saját temetéséért? Aztán észreveszem, hogy nagy foltokban hámlik a bőröm. Rózsaszín vagyok alatta, mint egy kisbaba. Kezdődő nyári barnaságom szürkésfeketébe fordul, és elillan. Hámlik a fejemről, az arcomról, és rálóg a szakállamra, mint valami fátyol. Nyomorultul érzem magam, belül remegek, kívül reszketek. De az utolsó úszó darabkákat is kivonszolom a hajóból. Azzal vigasztalom magam, hogy majd utána pihenek egy-két napot. Egyes időszakok teljesen kiesnek. Titokzatos módon telik az idő, arra eszmélek, hogy a földön fekszem. Valami miatt ezt nem érzem komoly problémának, ennyire kész vagyok.

A Kanadai Királyi Lovasrendőrség érkezése

A most következő részt nem tapasztaltam meg közvetlenül. Jó tíz évvel később mesélték el igen szokatlan körülmények között.

Egy kanadai-amerikai család valamivel lejjebb kibérelt egy hajót, ugyanazt, amelyiket Pauline és Bob bérelt korábban. Az öt gyerekükkel sétálgattak a chemin de halage-on. Ez egy földút a folyó mentén, ahol régen lovakkal és öszvérekkel vontatták az uszályokat a bougivali zsilipekig. Az uszályok akkoriban még sokkal kisebbek voltak.

Ez a család séta közben átpillant a berge széle fölött, és meglátja, hogy ott fekszem, gyakorlatilag meztelenül, magzatpózba gömbölyödve, és nyöszörgök. A gyerekek addig nyaggatják a szüleiket, míg odajönnek megnézni, mi a gond.

Megdöbbennek, amikor rájuk nézek, vagy legalábbis úgy tűnik, mintha rájuk néznék, és angolul szólalok meg, amerikai kiejtéssel. Semmire nem emlékszem ebből, egy szóra sem abból, amit mondtam, semmire. A héttagú család elvonszol a hajójához, szó szerint cipelniük kell az út egy részén. Befektetik öklendező testemet egy emeletes ágyba, és megpróbálnak ennivalót diktálni belém. Carol, a feleség arckrémmel keni be vörös foltjaimat.

Meg vannak győződve róla, hogy az elsüllyedt hajó túlélője vagyok, akinek sikerült valahogy partra evickélnie. Ebből sem emlékszem semmire.

Ott maradok éjszakára és másnapra is ezeknek a kedves embereknek a hajóján. A harmadik napon azonban magamhoz térek annyira, hogy el tudjam magyarázni nekik a szituációt: M. Teurnier hamarosan jön, hogy kiemelje a hajómat, és szüksége lesz rám.

Talpra kecmergek, és szédelegve visszatántorgok a chemin de halage-ra, majd onnan az elsüllyedt hajó melletti berge-re. M. Teurnier már ott van egy másik férfival. Furgonnal jöttek, ami egy kis hajót húz utánfutón. Döbbenten merednek rám. Alapfokú franciatudásom nem elég ahhoz, hogy szót értsünk egymással. Don, a kanadai férj, a családfő elkísért. Félt, hogy összeesek útközben. Jól beszél franciául – legalábbis úgy hangzik. Erre a részre homályosan emlékszem.

Kiderül, hogy a folyó tele van kénsavval, amit a Renault autógyárból engednek bele. M. Teurnier azt hitte, tudok róla, ezért búvárruhában megyek a folyóba. Ő és a társa is meg vannak lepve, hogy még életben vagyok. Tudom, hogy szürke, foszlányokban lógó bőrömmel úgy festhetek, mint a sírból előmászó Lázár a rothadó halotti lepelben.

Azonnal munkához látnak. Don segít, ahol tud, miközben én erőtlenül botladozva próbálok a segítségükre lenni. Körben rászögelnek egy hatalmas vitorlavásznat a hajó tetejére, majd hagyják, hogy a ráerősített súlyok lehúzzák a mélybe. Azután hoznak egy óriási szivattyút, és elkezdenek szivattyúzni. A víz egy 15 cm átmérőjű csövön keresztül lövell ki a levegőbe, majd hangos, folyamatos dübörgéssel hullik alá a vízbe. Ismét tömeg verődik össze, hogy figyeljék az izgalmakat. A zűrzavarban nem látom Dont. Később tudom csak meg, hogy aznap kellett indulniuk, és hiába tiltakoztak a gyerekeik, nem maradhattak tovább. Elveszítettem a tolmácsomat és megbízható munkásomat, hogy aztán húsz évig ne is találkozzak vele újra.

A szivattyú folyamatosan pumpálja a vizet, de a hajó, minden erőfeszítés ellenére, mindössze néhány centimétert emelkedik ki a vízből, majd ismét visszasüllyed a fenékre, akárcsak az a partra vetett, haldokló bálna, amit egyszer Kaliforniában láttam. Kikapcsolják a szivattyút. Megértem, amikor M. Teurnier azt mondja a fivérének, hogy jókora lyuk lehet. Felállítanak még egy szivattyút, amelynek a csöve kétszer olyan vastag, mint az elsőé. Bekapcsolják ezt is, és kettőzött erővel dolgoznak a hajó kiemelésén. A szivattyúk borzalmas zajt csapnak, de a hajó éppen csak feljebb emelkedik, majd mintha legyőzné a fáradtság, visszahanyatlik a víz alá. Gyenge vagyok, és nagyjából úgy érzem magam, mint amilyennek a hajót látom.

Les Scaphandriers

Ezután M. Teurnier nekiáll beöltözni valódi búvárfelszerelésbe, nehéz vászonruhát húz, amelyre oxigéntartályokat erősít, hogy kapjon levegőt a fejére húzott rézsisakban. Besétál a vízbe, a nyaka körül súlyokat visel, ellenőrzi a csöveket, majd megáll, hogy a testvére rá tudja csavarozni és kapcsolni a sisakot a búvárruhára. M. Teurnier ujját felemelve jelzi, hogy mehet az oxigén, majd besétál feltehetően ugyanazon az ajtón, amelyiken én közlekedtem ki-be néhány nappal ezelőtt.

Tizenöt percenként feljön a felszínre, és kézjelekkel meg fejrázással elmondja, hogy nem talált semmiféle lyukat. Jelez a testvérének, hogy indítsa el a kisebbik szivattyút a kettő közül. Ismét megindul a víz. Ezúttal mindössze öt perc múlva felbukkan újra, és botladozva felkapaszkodik a csúszós parton, valamit szorongatva a bal kezében. A fivére kikapcsolja a szivattyút, és felnyitja a sisakot.

M. Teurnier az arcom elé tolja a kezét, és rám mered ibolyakék szemével.

– On vous a bien eu.

Ugyanúgy nem értem, mit jelent ez, mint a coulé. Egy fiatal nő áll a parton, és odakiabál nekem brit angol kiejtéssel. Hegyeznem kell a fülemet a sok zaj után.

– Monsieur, azt mondja, magát átverték!

Egy másik szót is hallok, ami úgy hangzik, mintha azt mondaná, szkafanderek, de az is lehet, hogy több szó, ami egybefolyik. Felnézek rá.

– Monsieur, fel sem fogja, mekkora szerencséje van? Ez két scaphandriers, nagyon veszélyes a munkájuk.

Lenézek M. Teurnier-re. Mintha zavarban lenne. Megfogom a kesztyűs kezében tartott korhadt fadarabot. Mint a szivacs. Lehet, hogy ez szerencse, de nekem nem úgy tűnik. M. Teurnier lehámozza magáról a búvárfelszerelést, egy ideig vacog alsónadrágban, majd visszabújik a munkaruhájába. Átsétálunk az utca túloldalára egy sörre. Meghívom a fiatal nőt is, hogy tartson velünk. Látom rajta, hogy felettébb érdekli a dolog, és nem hibáztatom érte. Megkérem, hogy tolmácsoljon. Beleegyezik, én pedig rendelek neki egy sört.

Nagyon izgatott, akárcsak Rosemary, amikor először megpillantotta ezt az átkozott hajót. Angolul hadovál.

– Ezeket az embereket úgy nevezik, hogy les pieds-lourds a nehéz, ólomtalpú cipőjük miatt. Ez az équipe, amelyik a maga hajóján dolgozik, nagyon híres. Eredetileg apából és fiaiból állt a cég. Az apa kezdett scaphandrier-ként dolgozni még 1912-ben, a specialitásuk a renflouage, vagyis az ilyen elsüllyedt hajók kiemelése, mint a magáé. Igazán büszke lehet magára.

Nem akarom tovább hallgatni. Ez a nő nem normális. A szemébe nézek.

– Honnan tudja mindezt? Nem sokan lehetnek ennyire járatosak ebben a témában, főleg nem egy ilyen fiatal angol nő, mint maga.

Rám mosolyog.

– Az École des mines hallgatója vagyok. Emellett nagyon érdekel a víz alatti munka. Egy barátom szólt, hogy elsüllyedt a hajója, azért jöttem ide, hogy megnézzem.

Sörözés közben M. Teurnier a fiatal nőn keresztül elmagyarázza, hogy van legalább egy teljesen korhadt deszka a hajó alján. Az adta meg magát, azért süllyedt el a hajó.

– De azért még lehetséges felhozni?

Válaszában elmagyarázza, hogy megpróbál berakni néhány nagy furnérlemezt a kérdéses helyre, majd újra bekapcsolja a szivattyút, hátha így feljön a hajó, és akkor meg tudjuk vizsgálni, mennyire súlyos a sérülés.

Felbukkan a bálna

Így is teszünk. M. Teurnier újra beöltözik a búvárruhába, falemezeket présel a szivárgó résekbe, majd jelt ad, hogy indulhat a szivattyú.

Ezúttal a hajó elkezd emelkedni, és nem hagyja abba. Ismét olyan, mint egy hatalmas bálna, amelyik felbukkan a felszínre, csak éppen most él és jól van, többé-kevésbé. Bátorító kiáltások és taps hangzik fel a partról a helybéliek részéről. M. Teurnier lent marad, és úgy igazgatja a furnérlemezeket, hogy befedjék a hajótesten tátongó lyukat vagy lyukakat. Egy fél órán belül a hajó mocskosan, vízzel tele felbukkan a felszínre. M. Teurnier sarkig tárja az egyetlen kabinra nyíló ajtót, és kidől rajta a maradék víz. Átsétálok a csúszós deszkapallón, és belépek a hajóba. Az egész belsejét sötétbarna sár borítja, olyan az állaga, mint a sűrű crème fraîche-nek vagy a mogyoróvajnak.

M. Teurnier, mint valami modern asztronauta, a fivére segítségével ismét levetkőzik, és belebújik a szokásos kék munkaruhájába. Visszamegyünk a kávéházba. A fiatal nő, aki fordított és beavatott a scaphandrier-k rejtelmeibe, azt mondja, órája van, és mennie kell. Fizetni próbálok neki a segítségéért a nem létező pénzemmel, de szerencsére nem fogad el semmit, aminél többet nem is nagyon tudok kínálni. Sok szerencsét és bon courage-t kíván. Valóban szükségem lesz szerencsére, bátorságra és még annál is többre.

Megebédelünk a legközelebbi routier-ben. A Teurnier-fivérek megvitatják, mit lehet tenni. Egy üveg vörösbor valamint a steakek és a frites elfogyasztása után elhajtunk a furgonnal egy építőanyagellátóba. M. Teurnier vásárol öt zsák előkevert, gyorsan kötő szárazbetont. Visszatérünk a tetthelyre, eltávolítjuk az elkorhadt deszkákat, és betont öntünk az egész területre, amit folyóvízzel keverünk el. Kis gátakat építünk, hogy a beton a sérült részeken maradjon. Figyeljük, hogy a víz átszivárog-e rajta vagy körülötte. M. Teurnier folyton kinéz az egyik sárfoltos ablakon. Rajtam kívül mindenki rágyújt. Aztán egyszer csak kimutat az ablakon. Az egyik furnérlemez úszik a folyóban. Egy csáklyával partra húzza, majd sikerül a másikat is kihalásznia, amikor meglazul. Mosolyog. Nagy nehezen felfogom, mi történik. Megszűnt a nyomás, amely a hajótesthez préselte azokat a lemezeket, vagyis sikerült befoltoznunk a lyukat – többé-kevésbé.

Mosolyogva elővesznek egy üveg bort a furgon hátuljából, és valahogy sikerül kinyitniuk egy elgörbült szöggel. Nem tudom, mi legyen a következő lépés. M. Teurnier meghúzza az üveget, majd továbbadja.

Azután magával visz a szomszédos hajóhoz, amelyik eggyel lejjebb van az enyémtől. Megszólaltatja az ajtón lógó csengőt, mire megjelenik egy előkelő külsejű francia. M. Teurnier a maga breton franciájával magyaráz neki. A férfi rám néz, majd francia kiejtéssel, de érthető angolsággal válaszol.

– Mindig tudtam, hogy az a hajó egy nap el fog süllyedni. Fa az alja, és senki nem viselte gondját. Ne felejtse el, monsieur, hogy egy hajót vásárolt, amin egy ház van, nem pedig egy házat, ami alatt egy hajó van. Nagy különbség.

Ennyi elég is volt a leckéztetésből. M. Teurnier elmagyarázza a problémát, látom a gesztikulálásból. Akkor is ezt csinálja, amikor franciául beszél egy másik franciához. Rám néz. A férfi, akinek a neve M. Le Clerc, szintén rám néz. Megvonja a vállát, majd elgondolkodik.

– Nem hiszem, hogy bármelyik környékbeli chantier, mármint hajójavító elvállalna egy fából készült, nem kereskedelmi hajót. Csináltathatna egy sabot-t, vagyis egy fémborítást, amit becsúsztathatna a hajó alá, de az nagyon drága lenne. Az igazat megvallva nem tudom, monsieur. Talán az lenne a legjobb, ha beletörődne a veszteségbe, és megsemmisítené a hajót. Máskülönben csak a souci, a baj lesz vele.

Kijön a felesége, fehérbort hoz egy tálcán hideg poharakkal és fehér szalvétákkal. Körbekínálja a tálcát. Az imént megvedelt vörösborra gondolok, ami után a munkaruhájuk sáros ujjába törölték a szájukat. Kontraszt, az élet központozása.

Amikor végzünk, M. Le Clerc egy finom biccentéssel jelzi, hogy a beszélgetésnek vége, elbűvölő, magas felesége ránk mosolyog, majd távozunk. A hajójuk valóban tankönyvi példája annak, hogyan élhet az ember stílusosan a Szajnán. Vetek rá még egy pillantást. Alacsony merülésű, a felső szintjén pedig borostyánszínű, áttetsző ablaktáblák sorakoznak a hajó teljes hosszában. Később megtudom, hogy egykor kápolna volt. A Szajnán dolgozók itt adtak hálát a folyó isteneinek, vagy ki tudja, milyen isteneknek, akiktől segítségre számíthattak.

Kifizetem M. Teurnier-nek a kétezer frankot, leszámolom a kezébe, míg mindössze két bankjegy marad nálam. Előhúz egy ceruzát a munkásruhája zsebéből, és felírja a nevét, címét, telefonszámát. Hüvelykujjával a hajóra bök, majd a saját mellkasára. Értem az üzenetet: ha segítségre van szükségem, hívjam. Elhajtanak. Bízom benne, hogy amelyikük vezet, az nem ivott, de Franciaországban nem ez a szokás.

Lehetetlen feladat

Két napot töltök azzal, hogy figyelem, szivárog-e még valahol víz a hajóba. Úgy tűnik, rendben van. Slaggal lemosom és kitakarítom a belsejét, ellenőrzöm azokat a helyeket, ahol a szivárgás volt, és bizonyos mértékig még mindig van. Eközben lemosom a bútorokat a folyóban, próbálom megtisztítani őket a sár nagyjától. Majd miután a megszáradt és szétesett bútorokat a nagyjából száraz matracokkal és lepedőkkel együtt visszahurcoltam a hajóra, újra felszerelem az ajtókat. Indulásra készen állok. Elrongyolódott bőröm nagyjából lehámlott, halálosan kimerült és fáradt vagyok, elegem van a hajóból és saját magamból is.

Beugrom Le Clerc-ékhez, és megkérem őket, hogy tartsák rajta a szemüket a péniche-emen. Nincsenek elragadtatva az ötlettől, de megígérik, hogy felhívják a malom közelében lévő tanyát, ha valami gond lenne. Megadom nekik a számot. Mindketten aggódnak a voleurs, vagyis a rablók miatt. Nem árulom el nekik, hogy jelen pillanatban boldog lennék, ha jönne valaki, és ellopná az egész hóbelevancot. Utánanéztem, és kiderült, hogy minimum ezerötszáz frankomba kerülne az, hogy elvontassák és elégessék a hajót. A boszorkányokkal amúgy is így szoktak elbánni, nem?

Miután visszatérek a családomhoz, két napig csak alszom. A kősátrat hihetetlen luxusként élem meg. Óvatosan próbálom visszanyerni a barnaságomat. Amikor megérkeztem, a feleségem azt mondta, úgy festek, mint egy óriási magzat vagy egy nagyon koraszülött kisbaba. Úgy is érzem magam.

Elhatározom, hogy, minden javaslat ellenére, belülről próbálom megakadályozni a szivárgást. Mi mást tehetnék? Megkérdezem a nagyobbik fiamat, a középiskolás Mattet, hogy hétvégente lenne-e kedve segíteni benne. Úgy látom, nem ijeszti meg a feladat. Ó, fiatalság, jókedv és lelkesedés – majd mi elnáspángoljuk azokat az ördögöket és boszorkányokat!

Amikor a malmot elhagyva visszamegyünk a hajóhoz, áll benne a víz, túl sok ahhoz, hogy kényelmes legyen, de legalább nem süllyed. Egy egész napig tart, mire kimerjük belőle. Hosszas kérdezősködés után találunk egy garantáltan vízhatlan anyagot. Szerencsére Matt kiválóan beszél franciául. Eddigi élete nagyobbik részét Franciaországban élte le. Tanköteles korának első hét évében francia iskolába járt. Rosemary, a feleségem amerikai kiejtéssel, de kiválóan beszél franciául, mint a legtöbb francia tanár az amerikai középiskolákban, nekem azonban, úgy tűnik, egyáltalán nincs nyelvérzékem. Makogok valamit franciául, németül, olaszul és spanyolul, de beszélni nem nagyon tudok. Szerencsére sokkal több mindent megértek, mint amennyit el tudok mondani, de nem mindig, főleg egy olyan bonyolult témában, mint a hajónk feltámasztása.

Ötvenliteres kannákat vásárolunk, és megtöltünk belőlük húszat ezzel a fekete, ragacsos, büdös anyaggal. Felszedjük az összes padlódeszkát, és beleöntjük ezt a trutyit a hajó aljába, majd széles spatulákkal besimítjuk minden apró résbe és hasadékba. Azután furnérlemezeket kenünk be vele, lerakjuk őket, és beterítjük még egy réteg fekete ragaccsal, ahol csak érjük. Úgy néz ki, hogy működni fog. Ismét hatalmába kerít bennünket az ostobák optimizmusa.

Koromfeketék vagyunk, mire hazaérünk. Az egyetlen, amivel képesek vagyunk lemosni magunkról ezt a trutymót, az a terpentin. Terpentinnel átitatott törölközőkkel alaposan végigdörgöljük egymást. De a szemünk körül és a körmünk alján, beleértve a lábkörmeinket is, olyan feketék maradunk, mint a szénbányászok. Matt nem csinál problémát belőle, hétfőnként úgy megy iskolába, mint aki éppen most érkezett egy texasi olajfúrótoronyról. Péntek este aztán, éppen mire kezdenénk újra normálisan kinézni, megyünk vissza. A lányokat és a feleségemet nem vonhatom be ebbe a piszkos műveletbe. Nem akarom, mert olyan hiábavalónak tűnik az egész. Vannak dolgok, amelyek túlmennek egy bizonyos határon, és ez a projekt egyértelműen ebbe a kategóriába tartozik.

Sikerül vásárolnom egy kicsi, használt, elektromos szivattyút. Csatlakoztatunk hozzá egy automata úszót, hogy magától bekapcsoljon, ha a víz esetleg újra szivárogni kezdene. Egy hosszú gumicsővel kivezetem a vizet az ablakon, vissza a Szajnába, ahová tartozik. Ennek köszönhetően valamivel nyugodtabban alszom éjszakánként, de az elátkozott hajó továbbra is szivárog, nem annyira, hogy elsüllyedjen, de van egy állandó, kitartó szivárgás, és mindennap összegyűlik egy kisebb tócsa a „vízhatlan” fekete borításon. Az istennek sem tudunk rájönni, hol jön be a víz. Bele lehet őrülni.

Aztán egy nap, amikor éppen sarat vakarunk le mindenről, miközben rendszeresen ellenőrizzük a szivattyút, felbukkan a nyári bérlőnk. Nem fulladt meg, csak úgy ragyog a torreádornadrágjában és a virágmintás blúzában. Kikecmergek a partra, hogy megtudjam, hogyan süllyedt el a hajó, mi történt, és hogy ő jól van-e. Mosolyog. Bájos francia kiejtéssel beszéli az angolt.

– Későn ébredtem, és átmentem venni egy croissant-t meg egy kávét. Csak egyre kellett a foire-ban lennem. Mire visszajöttem, a hajó elsüllyedt. Ajaj! Nem tudtam, mit csináljak, már így is késésben voltam a munkából. Ezért leszakítottam a legszebb rózsát a parton, és utánadobtam. Tudja, mint egy viking temetés, olyan volt.

Nem tudom! Az emberek kényszeresen odabiggyesztik minden második mondat elejére azt, hogy „tudja”, de valójában nem érdekli őket, hogy tudom-e vagy sem.

– Azért legalább felhívhatott volna, hogy mi történt. Ennyit igazán megtehetett volna.

– A címe benne volt a noteszomban, de az a hajón maradt. Csak annyit tudtam, hogy valahol Burgundiában vannak, és hiába kérdezősködtem, senki nem tudta a címét. Jut eszembe, van biztosítása? Elég sok ruhám odaveszett, a szakdolgozatomról és az írógépemről nem is beszélve.

– Nem, nincs biztosításom, nemrég vettem a hajót. Átnézheti, amit kihalásztam és megszárogattam. Egy része itt van a parton, a többi a hajóban. De a nagyja teljesen tönkrement. Írógépre nem emlékszem, de ha meg is találja, kétlem, hogy valaha működni fog újra. Minden telement sárral.

– Oké, semmi baj. Előfordul az ilyen. Most mennem kell, mert elkések a munkából.

Azzal el is ment, valószínűleg egy újabb, Franciaország egy másik vidékén rendezett foire-ra. Talán elmondhattam volna neki, miért süllyedt el a hajó, mesélhettem volna neki arról az átkozott, korhadt deszkáról, de nem hiszem, hogy különösebben érdekelte volna.

Pelenkamóka

Kezd nyilvánvalóvá válni, hogy sosem fogjuk tudni megszüntetni a szivárgást, legalábbis belülről. Egyre reményvesztettebb vagyok. Aztán egy régi barátom és vásárlóm Kaliforniából pont azon a héten látogat meg Párizsban. Megdöbben azon, amit lát. A családomat és azt a csodálatos kanadai párt leszámítva ő az első, aki valódi együttérzést mutat. Mesélek neki a szivárgásról és arról, hogy végső kétségbeesésemben milyen megoldással kísérleteztem. Éjszakánként álmatlanul forgolódom az ágyban, próbálom kitalálni, hogyan mászhatnék ki ebből a slamasztikából.

A barátom, akit Arthurnak hívnak, egy Kelet-Los Angeles-i PVC-sajtoló üzem ügyvezető igazgatója. Megkérdezem tőle, tudna-e készíteni egy nagy teherbírású, teknő formájú, szorítógyűrűkkel felszerelt borítást, amelyet becsúsztathatnánk a hajó alá, mint valami óriási pelenkát. Széles mosoly terül szét az arcán vastag, drótkeretes szemüvege alatt, amikor elmondom az ötletem. Elismeri, hogy lenyűgöző és nagyon is lehetséges megoldás, csak igen drága lenne. Azt mindjárt gondoltam.

– Mennyibe kerülne, Arthur?

Felkészülök a legrosszabbra. Rám néz, a szeme huncutul csillog a szódásüveg vastagságú szemüveg mögött.

– Mit szólnál hozzá, ha nekem adnád a két legjobb képedet, amit az idén festettél? Rád bízom a választást. Nincs sok időm, holnap már egy konferencián kell lennem Genfben. Áll az alku?

– Benne vagyok. Nem is tudom, hogy köszönjem meg, Arthur. Csak azért fogadom el ezt a csodálatos ajándékot, mert tudom, hogy a festmények többet fognak érni, mint ez a teknő, a hajó meg a folyó nagy része, még mielőtt meghalunk.

Lemérjük a paramétereket, Arthur pedig feljegyezi egy kis noteszba.

– Légifuvarral fogom küldeni. A vállalatnak kedvezményes áron szállítanak. Két héten belül itt kell lennie. Milyen színűt szeretnél, kéket vagy zöldet?

– Zöldet, az megy a Szajna színéhez.

– Ez a folyó nekem inkább feketének tűnik.

– Oké, akkor legyen fekete.

– Nem, legyünk optimisták, és maradjunk a zöldnél. Talán mire azok a festmények annyit érnek majd, mint amennyit szerinted fognak, a Szajna is újra zöld lesz.

Arthur nem tudta, hogy a próféta szólt belőle.

Két héttel később felhív egy fuvarozó, hogy légifuvar-küldeményem érkezett. Szerencsére Matt otthon van, ezért tud fordítani. Egy franciát telefonon megérteni, pantomim nélkül, nem kis feladat. Azt mondja, van nála egy nekem címzett csomag, és azt akarja tudni, szeretném-e, hogy házhoz szállítsa. A vám mellett így a szállítási költséget is ki kell majd fizetnem. Mondom Mattnek, hogy mit kérdezzen, mert gyanús a dolog.

– Mennyi a vám, monsieur?

Mattnek leesik az álla. Ezerhatszáz frank a vám, majdnem négyszáz dollár. Megközelítőleg sincs ennyi pénzem. Tudom, hogy a csomag a teknőborítás, amire várok. Megkérem Mattet, hogy mondja meg a fuvarozónak, elmennénk megnézni, miről van szó. Matt rám mosolyog.

– Elmennénk megnézni ezt a csomagot. Amúgy ki adott felhatalmazást, hogy kifizesse a vámot egy ilyen küldeményre anélkül, hogy megnézte volna, mi van benne?

Matt hallja a fuvarozó hangján, hogy állati dühös. Azt mondja, már kifizette a vámot, és azt nem adják vissza. Matt rám kacsint, élvezi a helyzetet.

– Az a maga problémája. Előbb velünk kellett volna konzultálnia. – Mindketten mosolygunk.

Némi szóváltás után a fuvarozó bevallja, hogy valószínűleg vissza tudja szerezni a vámra befizetett pénzt, de alá kell írnunk néhány papírt. Megmondja a légifuvar-terminál számát, ahol a küldemény van a Le Bourget reptéren. Azt is hozzáteszi, hogy holnapután már raktározási költséget is kell fizetnünk. Kész komédia!

Másnap reggel átverekszem magam a Le Bourget útvesztőjén az 5-ös számú Légifuvar Terminálhoz. Matt is velem van. Egy nap hiányzás az iskolából nem oszt, nem szoroz. Nem tiltakozik. Több zsákutca után végül megtaláljuk a raktárt, ahová a csomagot tették. Hatalmas egy raktár! De a csomag is az. A hivatalnokok tudni akarják, mi az a teknőborítás. Ezt írta Arthur a vámáru-nyilatkozatra. Matt próbálja elmagyarázni. Én ki akarom bontatni a csomagot. A vámtiszt egyre csak ezt ismételgeti:

– Teknőborítás? Qu’est-ce que c’est?

A szomszédos asztalnál ül egy nő. Átszól:

– Piscine. C’est pour une piscine.

Matt mosolyogva megerősíti. A vámtiszt szegény Matten keresztül magyarázza nekem, hogy mindenképpen ki kell fizetnünk a vámot.

Matt lefordítja, hogy nem ér annyit az egész. Nincs miből kifizetnünk. Kezd nyilvánvalóvá válni, hogy nem tudunk dűlőre jutni. A vámtiszt hajthatatlan. A fuvarozó egyre jobban izzad. Nála vannak a papírok, amiket alá kell írnom, hogy vissza tudja igényelni a pénzét. Teszek rá, egyszer ezek a közvetítők is bukhatnak. Ráfirkantok a papírra egy nagy X-et. Matthez fordulok.

– Mondd meg neki, hogy az övé. Ha akarja, vágja kis darabokra, és használhatja papier hygiénique-nek. Vagy akár bele is piscine-het, ha akar, engem nem érdekel, tűnjünk el innen.

Sarkon fordulok, és kisétálik a vámhivatalból. Matt majd’ összecsinálja magát. Biztos benne, hogy a zsaruk mindjárt üldözőbe vesznek. Be vagyunk rezelve, miközben alig tudjuk elfojtani a röhögést. Matt idegesen les ki a hátsó szélvédőn, de senki nem követ bennünket. Kíváncsi lennék, a vámtiszt vajon mit mesélt aznap este a feleségének vacsora közben.

Így végződik a „pelenka-hadművelet.” Sosem fogom megtudni, működött volna-e. Mint ahogy azt sem tudom elképzelni, mihez kezdtek egy ilyen fura alakú medenceborítással. De nem is nagyon érdekel. Megírom Arthurnak, mi történt. Nevetve hív fel. Megértő, de a festményeire azért igényt tart.

Látogatás egy temetőben és egy lefejezett sárkány

Mire visszaérünk a hajóra, nagyjából tizenöt centis víz áll az alján, az automata szivattyú nem kapcsolt be. Feltöltjük, hogy újra működjön, és nekiállunk veszett módon merni kifelé a vizet. Két óra múlva a hajófenék többé-kevésbé száraz. Én meg kezdek többé-kevésbé bekattanni. Eljutottam arra a pontra, hogy legszívesebben feldarabolnám az egész hajót.

Másnap hívnak telefonon. M. Teurnier az. Azt mondja, mutatni akar valamit. Itt van a közelben, eljön értem, és magával visz a hajóépítő telepére. Azt is mondja, hogy még délután visszahoz. Nem könnyű mindezt telefonon megtárgyalni, különösen pantomim nélkül. Kényszerűségből javul a franciám. Bízom benne, hogy tényleg ezt mondta, számtalan módon félreérthettem. Annak is örülnék, ha Matt itt lenne velem. Úgy látszik, erről szól az életem – legalábbis a hajós életem –, a felét nem értem annak, ami történik, amit pedig megértek, az egyáltalán nem alakul jól.

Állítok egy kicsit a szivattyúmon, és még több vizet merek ki, amikor M. Teurnier megérkezik pontban akkor, amikorra ígérte. Megáll a parton, ahol a szétesett bútorokat próbálom újra összeragasztani.

Lesétál mellettem a hajóhoz, és körülnéz odabent. A fejét ingatva jön ki, és mutatja, hogy másszak be a rozoga tragacsába. M. Teurnier olyan alacsony, hogy éppen csak kilát a műszerfal fölött. Három rongyos párnán ül, így nyer néhány centimétert, különben esélye sem lenne.

A hátsó üléseket kiszedték a kocsiból, a helyükön gépzsíros szerszámok és levágott fémdarabok hevernek. M. Teurnier úgy vezet, mint egy eszelős.

Félórányi zötykölődés és kacskaringózás után megállunk a semmi közepén. Kiderül, hogy a háza egy szárazföldre húzott lakóhajó, ami egy kis szigeten áll a kanyargó Szajna két ága között. Mutogatva magyarázza, hogyan emelkedik meg a folyó áradáskor.

Akkor húzta partra a hajót, amikor magas volt a vízszint, azután beton alapzatot épített alá. Nevetve és a térdét csapkodva meséli el. Kétségkívül különleges egy ház.

Bemegyünk, és bemutat a feleségének, aki beszél egy keveset angolul. Elmondja, hogy a lányuk tanul angolt az iskolában, és hamarosan hazaér. Ő fog majd tolmácsolni. M. Teurnier karon fog, és magával húz az egyik folyópartra. Hajótemető tárul a szemem elé. Félig elsüllyedt, rozsdás hajóroncsok mindenütt, evezőshajóktól kezdve hatalmas uszályokig. Az enyészet martalékai. Férfiak vágnak és hegesztenek minden oldalon. Az égő fém szaga mindent elnyom, még a folyó bűzét is.

M. Teurnier egy mocskos hajószörnyhöz vonszol. Úgy fest, mint egy hatalmas tengeri sárkány, aminek levágták a fejét. Rozsdás mindenütt, ahol pedig nincs rajta rozsda, ott olajfoltok borítják.

Tudom, hogy aki igazán szereti a hajókat, annak ez maga a mennyország, nekem azonban pokoli látvány. Mielőtt szert tettem volna az én süllyedékeny fabárkámra, hajózási tapasztalataim kimerültek néhány csónakázásban, pár bérelt hajókon tett horgászkiruccanásban Jersey partjainál, két félnapos vitorlázásban Arthur hajóján Los Angeles mellett, valamint a játszadozásban a gyerekeim játék hajóival a kádban. Amit magam előtt látok, az maga a borzalom. Önkéntelenül is hátralépek, legszívesebben elmenekülnék.

De M. Teurnier keresztülkalauzol egy vizes kanyonon a part és az olajfoltos roncs között. Közben folyamatosan karattyol és gesztikulál. Uramisten, mibe keveredtem?

Visszanézek M. Teurnier különc, betoncölöpökön álló lakóhajójának megnyugtató, szárazföldi látványára, próbálom megőrizni az épelméjűségem maradékát. Ekkor mintha egy Ingmar Bergman-film egyik jelenete elevenedne meg a szemem előtt. Egy kötényruhás kislány szalad, ugrál, szökdécsel felénk ezen a rozsdás, éles roncsokkal és hajódarabokkal tarkított, sivár terepen. Messziről kiabál.

– Papa!