Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2023

Éjféli napsütés, 2024

Colton (Veszteség-sorozat 3.), 2024

Érzelmek ritmusa, 2024

Copyright © Károly Melinda, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-83-0

Nem hinném, hogy a végzet vagy a sors létező dolog lenne. De azt elmondhatom, hogy néha pontosan az a személy sétál be az ajtón, akiben mindig is reménykedtél, s megtesz mindent azért, hogy távol tartson magától. Aztán valahogy mégis kiderül, hogy elégnek bizonyulsz hozzá.

KIERA CASS

ELSŐ FEJEZET

KAIL

Milyen csodálatos ez a kép előttem…

Szebbnél szebb nők, akik lopva, vagy merészen keresik a tekintetem.

Istenem, átkozottul hálás lehetek a szüleimnek a génjeimért – fújtam egyet elégedetten, és megigazítottam a nyakkendőmet, mielőtt lehúztam a pultról felmarkolt italomat. Ahogy a borostyánszínű lé eltűnt a pohárból, és enyhén végigégette a torkom, még élveztem a számban hagyott aromát. A nyelvem a szájpadlásomhoz nyomtam, majd végigfuttattam a fogaimon. Ezt az egy kortyot engedtem meg magamnak, hiszen nem taxival szándékozom hazajutni. Amint elkaptam egy újabb pillantást, mozdulni akartam a csodás szemek birtokosának irányába, de egy kéz fonódott a karomra, ami visszarántott a bárszékre.

– Totál eláztam! – hajtotta a vállamra a fejét Inka, aki fáradtan be is hunyta a szemét, majd tovább dünnyögött. – Az az utolsó koktél már nem kellett volna.

Az álla alá nyúltam, megemeltem a fejét, mire rám nézett.

– Szóljak Josipnak, hogy vigyen haza? – kérdeztem, mert pontosan tudta, hogy ki az a Josip. Ő a transzferszolgálat sofőrje itt, a Mošćenička Dragában található szállodánkban.

Erőtlenül megrázta a fejét.

– Inkább segíts kijózanodni!

– Bár csodákra vagyok képes, félek, ez nem fog menni – mosolyogtam rá, mire a számra tapasztotta a tenyerét, és próbált fókuszálni, hogy mélyen a szemembe nézhessen.

– Ne villantsd rám ezt az ellenállhatatlan mosolyt! – vigyorgott.

– Miért? – mormoltam a tenyerébe, de ő így is értette, amit mondtam. Közelebb hajolt, és egy pillanatra lenézett a számra szorított kézfejére, mintha pontosan tudná, mit rejtett el vele, majd vissza a szemembe.

– Mert hiába vagyunk már több mint egy éve barátok, ez rám is hatással van.

Megemeltem a szemöldököm, de nem tettem fel azt a kérdést, amit ilyenkor más nőknek szoktam, és amire kivétel nélkül ugyanazt a választ kapom.

Inka volt a munkában a jobbkezem. A bizalmasom. Az, aki pontosan tudja, hogyan szeretem a kávét, és az, aki egy nézésemből kiolvassa a gondolataimat. Nagy szükségem volt rá, és sosem kevertük a munkát a magánélettel, bár a vonzalom mindig is megvolt kettőnk között. Vagyis inkább úgy mondanám, tetszett, hogy ilyen csinos és eszes a titkárnőm. Bár az elején eljátszottam a gondolattal, hogy milyen lenne közelebbről is megismerni őt, de azzal mindent elrontottam volna. Semmi szükségét nem éreztem egy olyan alkalmazottnak, aki folytonosan reménykedik és duzzog, amiért kihasználom az egyéb adottságait is. Ezért nem engedtem az ösztöneimnek, és ezért nyugtattam le az érzékeimet, akárhányszor ránéztem. Mára pedig gond nélkül működünk együtt, hiszen nincs vele kapcsolatban egy huncut kis gondolatom sem.

– Rendben, akkor várj egy kicsit, hazaviszlek! – markoltam rá a csuklójára, hogy elhúzzam a kezét a szám elől. Inka durcás arcot vágott, hogy kifejezze, mennyire nem tetszik neki az ötlet, majd nagyot sóhajtott. Bizonyára maradni akart, és kapni valami tuti receptet arra, hogy kijózanodjon. Nekem azonban nincs időm vele foglalkozni.

– Oké – fordult a bárpult felé. – Addig kérek egy ásványvizet.

– Bölcs döntés – intettem magunkhoz a pincért, aki szolgálatkészen megállt előttünk, én meg rendeltem egy mentes vizet a kapatos asszisztensemnek.

– El ne mozdulj innen! – súgtam a fülébe, amikor felálltam mellőle, és célba vettem a legszebb nőt, akit már akkor meg akartam dönteni, amikor beléptem ide.

– Vesd be magad, főnök! – kurjantott fel mögöttem Inka, de nem fordultam felé, hogy rosszallóan ránézzek. Mindenesetre sikerült egy félmosolyt csalnia az arcomra, aminek a velem szemben álló nő nagyon megörült.

Szia, gyönyörűségem – mértem végig a kiszemeltemet, miközben magamban becézgettem, és az agyam máris átkapcsolt hódító üzemmódba.

Mit ne mondjak…

Ebben tényleg kibaszott jó vagyok.

– Megtennéd, hogy ma este a gatyádban tartod a farkad? – fogott rá apám a karomra, és mindezt olyan erővel tette, hogy megállított vele. Összepréseltem a szám, hogy ne válaszoljak neki kapásból, bár sok esetben élvezettel vitatkoztam vele. De ma, ezen az estén, ahol számos, üzleti szempontból fontos személy vett körül minket, ennek semmi értelmét nem láttam, hiszen nem akartam a neveletlen fiú szerepét magamra ölteni, aki az apjával harcol, mert nem bír felnőtt módon és illően viselkedni. Még annak ellenére sem, hogy apám látszólag elfelejtette, hogyan kell feltűnés nélkül kommunikálni.

Mire felé fordultam, és leráztam magamról a kezét, már mosolyogva igazítottam meg a testre szabott öltönyöm zakóját. Apám érdekesen működik. Gyerekkoromban le se szart engem, soha nem érdekelte, mi van velem vagy az öcsémmel, de bezzeg most! Amióta belemerültem a családi vállalkozásba, és kiveszem a részem a munka oroszlánrészéből, minden lépésem árgus szemekkel követi. Kurvára idegesítő, sőt még annál is bosszantóbb, ám ahogy halad az idő, megtanultam ignorálni őt.

– Terveztem, hogy lezuhanyozok lefekvés előtt, szóval ezt nem tudom megígérni – válaszoltam neki a gatyámat és a legnemesebb testrészemet illető felvetésére. Az arcáról azonnal leolvastam, mennyire nem díjazza a humoromat. Ő viszont láthatta, hogy pont leszarom.

– Ez nem játék, fiam – folytatta apám, miközben szinte átdöfött a tekintetével. – Nem szeretném, ha a meghívottak azt látnák, mennyire komolytalan vagy, és téged semmi más nem érdekel, mint a… – halt el a mondata, miközben a kiszemeltemre siklott a tekintete. Anélkül tudtam, hogy követtem volna a pillantását.

– A dugás? – öntöttem olajat a tűzre.

– Fogd be a szád! – szűrte a fogai között, majd, mint akit ebben a pillanatban elvarázsoltak, átváltozott az arca, és a felénk lépő embernek nyújtotta a kezét, hogy egy férfias kézfogással, magabiztos mosollyal az arcán üdvözölje őt.

– Radimir – mondtam ki a nevét, hiszen én is jól ismertem az üzleti életben is aktív politikust. Miután az én kezemet is megszorította, elismerő pillantást vetett rám.

– Remek nyitóbeszédet mondtál – közölte, mire hanyagul megrántottam a vállam, hiszen ezzel nem közölt semmi újat. Tisztában voltam vele, hogy az újonnan megnyitott, patinás hotelünkre méltán ráillett az a szlogen, amit kitaláltam, és ami el is hangzott a megnyitón: „Sütkérezzen a világszínvonalú szállodánkban, a sztároknak kijáró luxusban!”.

Amióta a teljes marketingcsapatot én irányítom, és a szállodalánc jó néhány épületét sikerült modernizálnunk, eléggé belejöttem az ehhez hasonló, megkapó mondatok gyártásába. Szükség is volt erre, hiszen az embereknek valamiért a szájukba kell rágni, hogy ne csak lássák, tudják is, milyen kivételes helyeken tölthetik a napjaikat a pénzükért. Apám építette fel ezt a vállalkozást, miután egy festői szépségű helyen megnyitotta az első szállodáját. Ezért tényleg felnéztem rá, és becsültem is miatta. Kiváló érzéke volt az üzlethez, és szinte a semmiből jutott el idáig az édesanyámmal. Mert azért azt se felejtsük el, hogy nem egymaga vágott bele a vállalkozásba, hanem ketten hozták létre a Milos-birodalmat. Az öcsém, Dante és én akkor lettünk részvényesek, amikor anyu kettőnkre íratta a saját tulajdoni részét a cégben. Apámmal volt is vita kettőjük között emiatt, hiszen nem tetszett neki ez a döntés. Nagyon nem. Szerinte édesanyám meggondolatlan volt, amiért nem az ő javára mondott le, hiszen végül úgyis mi örököltünk volna mindent, ám nem tudta eltántorítani ettől a szándékától. Így, miután betöltöttem a tizennyolcat, apám teljes kontroll alatt akart tartani. Minden döntésemet megkérdőjelezte, mindamellett kötelezett, hogy vegyem ki a részem a munkából. Eleinte azt hittem, majd ő vezet be a szállodák működésének alapismeretébe, de felőle aztán egész nap bolyonghattam volna az irodában. Nem adott semmilyen segítséget, mindenre magamtól kellett rájönnöm. Nyilván elvégeztem a kellő iskolát hozzá, de engem mindig is a marketingrészleg érdekelt. Tudtam, ha lépést akarunk tartani a vetélytársakkal és a sorra épülő, új szállodákkal, akkor igenis pénzt kell fordítanunk a már évtizedek óta működő épületeinkre, hiszen a folytonosan változó igényeknek meg kell felelnünk. Apám nem osztozott a véleményemben, mert ő jobban szerette a bevételt, mint a kiadást. Nagy utat jártam be, mire elfogadta az akaratomat, és idővel számára is világossá vált, hogy nem beszélek hülyeséget. Az ötleteimnek köszönhetően ugyanis jelentősen fellendült a régi, korszerűtlen szállodáink forgalma, és a Milos-szállodalánc újra a régi népszerűségének örvendett. Azt már csak halkan, de kellő tudatossággal teszem hozzá, nagyot lendített a projekten, hogy az arcomat adtam hozzá. Minden jelentősebb eseményen igyekszem részt venni, és képviselni a Milos családot. Apám már régóta lemondott erről, felesleges időpazarlásnak tartotta, legfőképp azóta, amióta politikusi álmokat kerget, és minden gondolata ekörül forog. A szállodalánc neki már csak eszköz. Belépő az elitbe, és a pénzével próbál befolyásos emberré válni. Mondanám, hogy irritál ezzel a törekvésével, de mégsem teszem. Szar apa, az igaz. Még szarabb ember, akitől a másikat kirázza a hideg, el kell ismerni, sokat tesz azért, hogy több, jobb legyen másoknál. Mindig kihangsúlyozta nekem is, hogy ha elégedetten megállna, soha nem jutna feljebb és nem érné el azokat a célokat, amiket megálmodott. Nem tudom pontosan, miféle álmai vannak, de hogy hataloméhes és befolyással akar lenni másokra, az tiszta sor. Csak sajnálni tudom azokat, akik az útjába kerülnek, miközben buzgón halad előre. Nem is kell messzire mennem, elég az öcsémet felhozni példának, akit szinte ellehetetlenített, amiért a zenei karriert választotta, ahelyett, hogy beállt volna mellé a sorba. Ám a legnagyobb pofont mégis apám kapta tőle, hiszen Dante nem félt kihasználni a tehetségét, és most vígan éli az életét. Ellenben én? Belekényszerültem ebbe a munkába, ahol keretek közé vagyok szorítva, de igyekszem valahogy kihozni belőle a legtöbbet. Sokszor döbbenek rá egy-egy fárasztó nap után, hogy tulajdonképpen ezt az egészet mégis élvezem. Főleg akkor, ha az apám messzire elkerül, aminek most is örülnék. Radimirnek azért illet reagálnom valamit a dicséretére, nem intézhettem el egy laza vállmozdulattal.

– Köszönöm, igyekszem fejlődni benne – válaszoltam, mint a szerénység mintaképe, pedig ezt a szót még távolról sem ismerem, nemhogy magamra használjam.

– De nem korai ez a megnyitó? – vonta fel a szemöldökét. – Még messze vagyunk a főszezontól – indokolta a kíváncsiságát.

Apám már szóra nyitotta a száját, de nem engedtem, hogy a felém intézett kérdésre ő feleljen.

– Az igaz, hogy március vége az előszezon időszaka – fogtam bele. – Az utóbbi években viszont növekedés figyelhető meg ebben az időintervallumban, hiszen tavaly is kilenc százalékkal több turista érkezett, mint a megelőző év azonos időszakában.

Radimir elégedett volt a válasszal, mert jólesően belekortyolt a kezében lévő pohárba.

– Akkor én is kiélvezem ezt a pár napot, amit itt tölthetek – vigyorodott el.

Igen, ő és még rajta kívül közel tíz hozzá hasonló politikai elit vendég tartózkodik itt nálunk, a meghívásunknak eleget téve. Apám nemsokára szintén velük fog szivarozni a teraszon lévő, fedett bárban, ahonnan csodálatos panoráma tárul az ember elé, köszönhetően a parkosított, kivilágított kertnek, amely alján a benyúló móló alatt hullámzik a tenger. Aztán – gondolom – marad velük, és építi a kapcsolatait, ám mindez csak feltételezés a részemről, hiszen soha nem avatott be a dolgaiba. Néha eszembe jut, hogy talán a titkárnője jobban ismeri a saját családjánál, majd utána, hogy jobb is így. Vannak még halványuló emlékeim arról az időről, amikor igazi családként működtünk, bár apám viselkedése akkor sem volt példaértékű, de akkor képes voltam a világ közepére helyezni, és folyton a figyelmét kerestem. Elég hamar tudatosult bennem, hogy egy olyan embernek senki nem lehet elég jó, aki mindig a tökéletességet hajszolja, hiszen távolról sem voltam mintagyerek. Felnőttként pedig? Legszívesebben átnézne rajtam. Félrelökne.

Azt hiszem, szálka vagyok apám szemében, vagy egy előtte álló akadály, az, aki csak gondot okoz neki, hiszen osztozkodnia kell velem a vagyonán. Látom rajta, akárhányszor rám néz. Mintha elloptam volna tőle valamit. Kár, hogy a boldogságot ebben találta meg. Hogy semmi más nem érdekli a munkáján és önmagán kívül. Még anyám sem. És őszintén sajnálom, hogy nem vagyok elég jó neki, pedig a belemet kidolgozom azért, hogy jobban menjenek a dolgaink.

Radimir közben magához intette azt a szépséges nőt, akiért az előbb indultam. Meglepett, de csöppnyi jelét sem mutattam, csak néztem, ahogy a válla fölött átdobja hosszú, barna haját, majd kecses csípőringással felénk lépdel.

– Ő az unokahúgom, Biserka – mutatta be illedelmesen, majd az említett személy üdvözlésképpen ránk mosolygott.

Unokahúga? – kérdeztem vissza magamban, és elnyomtam a mosolyom. Ne nevettessen az öreg, hiszen egy arasznyival lejjebb fogja a nő derekát, mint illő lenne! Biserka azonban jó alaposan végigmért, bemutatkozásom közben úgy mondtam ki a nevem, mint egy ígéretet. Mert bizony a név tulajdonosa ma este meg fogja kefélni Radimir „unokahúgát”.

Apám, mint aki rendelkezik a gondolatolvasás képességével, azonnal közbeavatkozott.

– Igyunk meg valamit a bárban, csak előtte még váltanék pár szót a fiammal!

Radimir csak bólintott, majd elkísérte Biserkát a kijárat felé.

– Meg ne próbáld! – szűrte apám a fogai között. – Nem akarok balhét, főleg nem egy kurva miatt.

– Ó, én azt hittem, hogy az unokahúga – tettettem az ártatlant, hogy olajat öntsek a tűzre.

– Ne játszd a hülyét! – figyelmeztetett. – Vidd haza a titkárnőd, mielőtt elaludna a bárpulton! – bökött a fejével Inka irányába, majd hozzátette: – Más sem hiányzik, mint hogy a vendégeim azt lássák, hogy ilyen beosztottakat foglalkoztatunk.

– Egész héten alig aludt, mert a megnyitóra készültünk – mentettem ki, bár nem is tudom, miért magyarázkodom miatta. Úgysem érti meg, illetve fogalma sincs róla, hogy mennyit köszönhetek az asszisztensemnek, aki a nap huszonnégy kibaszott órájában készenlétben van miattam. Apámnak ez természetes, nekem viszont nagy dolog, és nem veszem magától értetődőnek, hogy az alkalmazottak ránk áldozzák a szabadidejüket.

– Mindegy – legyintett. – Takarítsd el innen, és ahogy figyelmeztettelek, vedd le a szemed a másik nőről!

Mint aki jól végezte dolgát, el is lépett tőlem, de még hallhatta az utolsó mondatomat, amivel elköszöntem.

– Azt nem fogod megszabni nekem, hogy mikor és kivel kefélek.

Apám nem volt rest visszafordulni és a pofámba vágni:

– Az életed minden percét én irányítom, mi több, tőlem függsz, ezért javaslom, fogadj szót nekem! – veregette meg a vállam, majd otthagyott.

Úgy beszélt hozzám, mint egy taknyos kölyökhöz. Harmincévesen ennek bárki ugyanúgy „örülne”, mint én: ledermedve, összepréselt ajakkal, hogy ki ne csússzon a száján a seggfej szó.

Hol a pokolban van Inka? – ráncoltam a homlokomat, ahogy a szememmel kutattam a rendezvény helyszínét biztosító bárban. A vendégek nagy része már elfoglalta a helyét a kinti teraszon, de idebent is akadtak még jó néhányan, így nem láttam át a tömegen, ezért be kellett járnom a helyiség minden szegletét. Inka viszont felszívódott.

Amikor kiléptem a teraszra, ott is gyorsan végigfuttattam a tekintetem a vendégeken, épp káromkodni akartam egy ízeset, amikor a szemem megakadt a móló végén álló, magányos alakon. Megindultam felé. Nem tévedtem, hiszen ahogy közeledtem, Inka alakja rajzolódott ki előttem. A ruhájába belekapott a szél, a haját is felborzolta. Háttal állt nekem, és a feketének ható tengert figyelte, amit csak a hold fénye tört meg a hullámokon. Inka eszméletlenül szép volt ebben a festői képben, de nem azért jöttem ide, hogy benne gyönyörködjek.

– Indulunk – szóltam neki egyszerűen, amikor mögé értem, és a hangomra megfordult.

– Már jól vagyok – karolta át magát, és biztos voltam benne, hogy libabőrös a hűvös szél miatt.

– Az lehet – léptem hozzá közelebb, miközben levettem a zakómat, és a vállára terítettem. Ahogy megérezte a meleg anyagot, halkan felnyögött. Mondani sem kell, rajongok ezért a hangért egy nő szájából. Aztán helyre ráztam a gondolataimat, majd gyorsan megindokoltam neki, hogy miért is lett sürgős elindulni. – De én alig pár perce vettem ki a farkam egy olyan nő szájából, akire ránéznem sem lehetett volna, szóval irány a kocsim!

Inka sóhaja ezúttal fáradtságról tanúskodott.

– Nem kértem ilyen alapos indoklást – méltatlankodott, ahogy szedni kezdte a lábát mellettem, hogy tudja tartani a tempóm. Nem azért siettem, mert féltem a következményektől. Kurvára nem. Apám már semmilyen hatással nincs rám, hiszen eléggé edzett lettem ahhoz, hogy ignoráljam őt és a viselkedését. Azért akartam eltűnni, hogy mielőbb otthon legyek, mert elegem volt az emberekből. Megtettem, amiért ide utaztam, és meg is kaptam, bár jelen pillanatban nem vagyok büszke magamra. Biserka más körülmények között sokkal többet kapott volna tőlem, és így utólag bánom is, hogy nem élveztem ki a teste minden porcikáját. Sajnos ő lett az, akin keresztül kicsinyes, de annál édesebb bosszút álltam apámon. Többet érdemelt volna. Legalább egy orgazmust. Anélkül sosem hagyom azokat a nőket, akik az ágyamba kerülnek, de most nem volt kedvem adni, inkább elvettem, amit az ügyes kis szájával nyújtani tudott. És valójában nem is bánom. Egész jó volt.

– Pedig elég szűkszavúan nyilatkoztam az esetről – mosolyogtam Inkára, aki a szemét forgatta.

– Továbbra sem érdekel, hogy mikor, kinek a szájában volt a… – Bár hevesen gesztikulált beszéd közben, itt elakadt a mondatban. – Te jó ég! Már kezdek én is úgy beszélni, mint te! – próbálta meglökni a vállam, de elvétette, és a lendület vitte tovább. Ha nem ragadom meg a karjánál, beesik a mellettünk lévő növénybe. Szerencséje, hogy a mólót már elhagytuk, különben lehet, hogy a vízben találta volna magát.

– Már megint a bokormágnes ruhádat húztad magadra?

– Egyáltalán nem vicces – mondta vigyorogva, ahogy lerázta magáról a kezem.

– Igen, a mosolyod elárulja, hogy semmi humorérzéked – húztam a fejét.

– Ez különben sem bokor-, hanem pasimágnes ruha – mutatott végig magán.

– Ja, így már értem, hogy a férfiak miért nem veszik észre – jegyeztem meg, utalva arra, hogy nagy különbség van pasi és férfi között, ez állandó vitatémánk volt. Utáltam, ha egy nő pasinak hív, ellenben Inka mindenkire ezt a szót használta, akinek borostája volt, valamint az életkora húsz és ötven közé esett.

Lekicsinylően mért végig, és az istenre már, ez még spiccesen is jól állt neki! Imádtam, amikor játszotta a felsőbbrendűt. Az egyetlen nő volt, akinek megengedtem, hogy így nézzen rám. Vagyis az egyetlen, akiről nem rángattam le a ruháját, hogy a farkammal tanítsam jómodorra.

– Mindig vannak kivételek – vágott vissza. – Nagy szerencsédre téged még véletlenül sem akarlak lenyűgözni.

– Tiltakozom – vágtam rá, ahogy az autómhoz értünk, és kinyitottam neki az ajtót. – Mindennap arra törekszel az irodában.

– Mert a főnököm vagy – vette le magáról a zakómat, és a kezembe nyomta. – Magánemberként a küszöbömig se jutnál.

Felszisszentem, és úgy vágta be az ajtót, hogy időm se legyen reagálni rá.

– Egyébként… – fogtam bele, miután megkerültem az autót, és beültem a volán mögé.

– Bele se kezdj! – emelte meg mindkét kezét Inka, hogy leállítson. – Ha a gúnyolódás sportág lenne, te már olimpiai bajnok lennél, és most nincs hozzá elég erőm, hogy felvegyem veled a versenyt.

Elmondható, hogy Inka az egyetlen nő, aki szórakoztat, és képes mosolyt csalni az arcomra. Nem mondom, hogy másnak nem sikerül, de az inkább diadalittas mosoly, ez pedig szívből jövő. Igaz, nem is volt még mellettem rajta kívül senki más ilyen hosszú ideig, és az is igaz, hogy vele teljesen más a kapcsolatom, mint azokkal, akiknek udvarolni szoktam. De kikérem magamnak a feltételezését, miszerint, ha bedobnám magam magánemberként, nem hatnék rá. Mindenkihez megtalálom az utat, és kivétel nélkül célt érek.

Apám jogosan aggódott, amikor megkért, hogy fékezzem le magam. A helyzet az, hogy tudok viselkedni, csak nem akarok. Főképp, mert imádom a nőket. Elcsábítani, kényeztetni, felfalni és jó alaposan megdugni. Imádom, amikor látom a szemükben, hogy mennyire szerencsésnek érzik magukat, amiért engedtek a csábításnak, és igent mondtak nekem. Sosem okozok csalódást, az orgazmust bárkinek garantálni tudom. De azért nagyot lendít a dolgon az is, hogy fiatal vagyok, jóképű és piszok gazdag. Ez egy olyan belépőkártya, ami a vágyálom klubba szól, és én ott bizony törzsvendég vagyok a nők körében.

– Zenét? – engedtem el a témát, ahogy Inkára néztem, miután kikanyarodtam a szálloda parkolójából. Elvégre őt nem akarom meggyőzni semmiről. A mi kapcsolatunk így tökéletes és működőképes.

– Bármi jó lesz, ami meggátol téged a beszédben.

– Csók közben se beszélek – vágtam rá kapásból, mire a tenyerébe temette az arcát, és úgy dünnyögte:

– Miért ver veled az isten?

Felnevettem rajta, de azért elindítottam a lejátszót. Mégis elgondolkodtam azon, hogy miért szeretem őt a céltáblámnak tekinteni. Szerettem dobálózni a szavakkal, és örültem, hogy szabadon tehetem. Kicsit ugyan foglalkoztatott, hogy miért nem hat rá egyik sem, illetve miért így reagál, de általában meg tudom indokolni. Ahogy én tisztában vagyok azzal, hogy miféle adottságokkal bír, hogy mennyire vonzó nő, ő ugyanúgy gondolkodhat rólam, mégsem tekintünk úgy egymásra. Nem indítja be az agyam, és valószínűleg én sem az övét. Ha ezt nevezhetjük kudarcnak, ő az egyedüli nő, akivel szemben megélem. Viszont minden másban tökéletesen passzolunk. Ez már rögtön az elején kiderült, ahogy elkezdtünk közösen dolgozni. Gyors felfogású, hatékony és teherbíró a munkában. Mindenkivel kedves (még olykor velem is), és megadja azt a biztonságot, amire szükségem van, hiszen sosem hibázik, és piszok jól dolgozik. Sok terhet levesz a vállamról, és imádom benne, hogy lehet támaszkodni a munkájára. Nem kell leellenőriznem, mert korán felismertem, hogy felesleges. Inka egy kincs, akit őriznem kell, és tudni, mennyire értékes. Az, hogy mindamellett tündököl is, csak arra jó, hogy teljesen elégedett legyek. Nem arra, hogy vonzónak lássam.

Kicsit sajnáltam, hogy sötét van, a szállodától hazáig az út egy része ugyanis a tenger mellett halad, különösen az első szakaszon nehéz átjutni, Mošćenička Dragából indulva Opatija és Rijeka felé. Ez egy nagyon szép, panorámás útvonal, ahol az Adriai-tenger és a Kvarner-öböl csodás látványát élvezheti az ember. Bár eléggé fáradt voltam, az előttünk álló kétórás útra koncentráltam. Az első fél órán át az Adria partján lehet menni, és annak ellenére, hogy nappal varázslatosabb, pontosan tudtam, hogy a fényszóróval megvilágított útról milyen gyönyörű lenne a kilátás. Imádtam a kanyargós utakat és a festői kis településeket, amelyeken áthalad a D66-os főút egészen Rijekáig, ahol az autópályára felhajtva már a hegyeken keresztül jutunk el Zágrábig. Maradhattunk volna a szállodában is, de mivel apám úgy döntött, hogy marad, én ellene szavaztam. Kedveltem ugyan a Mošćenička Draga községben található szállodánkat, amit mi sem igazol jobban, hogy sokat időztem ott nyaranta, de csak olyankor, amikor zavartalanul élvezhettem az egykor még halászfaluként számontartott helyet. Ma már kedvelt turistacélpont azok számára, akik kedvelik a nyugodtabb, természetközeli nyaralóhelyeket. Itt megkapja az ember a gyönyörű, kavicsos tengerpartot, a kristálytiszta vizet és az igazi mediterrán hangulatot.

Sok helyen jártam már a világon, de mégis itthon, Horvátországban érzem magam a legjobban. Vagyis engem tökéletesen kielégít az ország sokszínűsége.

– Mi volt apáddal? – kérdezte váratlanul Inka, pedig azt hittem, elaludt, ugyanis behunyt szemmel és hátradöntött fejjel ült mellettem.

– Mire gondolsz pontosan?

Erre már kinyitotta a szemét, és rám nézett. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk, és az utcáról bevetődő lámpafény halványan megvilágította az arcát. De csak egy villanásnyi időre.

– Láttam, hogy vitatkoztatok – indokolta.

– Csak a szokásos – húztam el a szám. Inka pontosan tudta, milyen feszült a viszonyom apámmal, de sosem kérdezett, inkább csak meghallgatott, ha kifakadtam rá. Ahogy ránéztem, a szeme szinte felvillant, így nagyot sóhajtva fogtam bele a részletesebb válaszba. – Tudod, hogy mennyire fontos neki a jó híre, hiszen a céljai eléréséhez makulátlan családi háttérrel kell rendelkeznie, ezért figyelmeztetett, hogy vegyem magamra a jófiú szerepét.

Kicsit hallgatott, és az ablakon át bámult a sötét tenger felé.

– Nem félsz tőle? – kérdezte halkan, mire kicsit lejjebb tekertem a hangerőt a lejátszón, hogy minden szavát halljam. – Hogy végül ő kerül ki győztesen, és te fogsz veszíteni, ha egymásnak feszültök?

– Én sosem veszítek – közöltem szárazon, mire megint megtalált a pillantásával. Belé fojtottam a szót, amikor tovább magyaráztam: – Ez csak felfogás kérdése. Az ember sosem veszít, ezt jegyezd meg, Inka! – mosolyogtam rá. – Csak nyerni vagy tanulni lehet. Ennyire egyszerű.

– Annak, aki így látja a világot – tette hozzá gyorsan.

– Nem olyannak ismerlek, mint aki fél a kihívásoktól – ellenkeztem vele.

– Én? – tette a tenyerét a mellkasára. – Én mindentől félek, ami az élettel kapcsolatos, Kail – jelentette ki hangosan, hogy még meggyőzőbb legyen. – Sosem bírtam a változásokat, és ha már munka… Nekem nem lenne merszem szembeszegülni egy olyan emberrel, mint az apád.

– Nem bátorság kell hozzá – tártam szét a két tenyerem, miközben egy pillanatra elengedtem a kormányt. – Minden attól függ, hogy te miként reagálsz a váratlan helyzetekre. Apámmal kapcsolatban pedig már erről sem beszélhetünk. Nem tud meglepni az arroganciájával. Egyszerűen elfogadtam, hogy ilyen, és már tudom, hogy sosem fog megváltozni. Nekem pedig semmi közöm ahhoz, ahogy viselkedik, tehát csak tudatosítanom kell magamban mindezt, ami kellőképpen magabiztossá tesz. De ez nem csak vele kapcsolatban működik így. Mindenkivel úgy állok ki, hogy tisztában vagyok az erősségeimmel, és a reakcióm nem függ az illető hozzáállásától.

Egészen belelendültem a magyarázásba, így észre sem vettem, hogy fülig ér a szája.

– Mi az? – kérdeztem.

– Tudod, számos alkalommal beszélgettünk már, de sosem voltál velem ennyire közlékeny.

– Nem sok embernek nyílok meg – vallottam be. – Érezheted magad kivételezettnek.

– Lekötelezel – gúnyolódott.

– Kérdezz még valamit! – kértem gyorsan.

– Miért?

– Mert jólesik, ha faggatózol. Hogy érdekel, mi van velem. Meg aztán ritkán vagyok veled kedves, veheted ajándéknak.

– Ajándéknak?! – háborodott fel.

– Miért? Minek hívod azt, ha valaki felajánlja a barátságát?

Gyorsan lehajtotta a fejét, és megigazította a ruháját, hogy időt nyerjen. Megvártam, amíg kifészkelődi magát az ülésben, és újra rám koncentrál.

– Ez elég váratlanul ért – nyögte ki végül. – De legyen. Elfogadom, még annak ellenére is, hogy ilyen vonakodva adod.

– Nem hezitáltam.

– Én meg azt hittem, már azok vagyunk – vágta rá, mire tényleg elgondolkodtam. Ez eddig nem tudatosult bennem.

– Mit mondjak? Tökös vagyok, de későn érő.

Inka kuncogni kezdett.

– Ez tetszik. Nem egy későn érő típus, hanem egy későn érő tökös.

– Na, végre egy dolog, ami tetszik bennem – nyugtáztam elégedett vigyorral az arcomon. Valami különös érzelem tükröződött az arcán, aztán azzal a hirtelenséggel, amivel jött, el is illant, majd nagyot sóhajtott.

– Nézd, én még érzem magamban az alkohol hatását, szóval lehet, hogy ezért leszek most őszinte veled! – Itt elgondolkodott. – Vagyis mindig az vagyok, de józanul biztosan nem vallanám be, hogy alapvetően kedvellek. Jó vezető vagy, és azt a kedvességet, amit ajándéknak hiszel, elég gyakran megkapom.

– Nocsak. Ezt észre sem vettem.

– Biztos véletlenül vagy olyan – nevetett, és tetszett, milyen jókedvűen teszi. Nem ez az első utunk, és nem ez az első alkalom, hogy kettesben kocsikázunk haza, de ilyen fesztelenül még sosem viselkedtünk egymással. Biztos voltam benne, hogy azért, mert Inka jó néhány koktélt felszürcsölt, pedig sosem iszik alkoholt. Nagy ritkán egy-egy rendezvény alkalmával belekortyol a pezsgőbe, de annyi. Állítása szerint nem bírja az alkoholt, de ma igazolta is ezt, hiszen láttam a végeredményt. Kár lett volna Josip gondjaira bíznom, és hagyni, hogy hazafuvarozza, pedig simán megtettem volna, ha beleegyezik. Viszont akkor ebből a beszélgetésből kimaradtam volna, és azt sajnálnám.

– Szóval egy személyesebb kérdést szeretnél – tanakodott hangosan, mire egy igennel válaszoltam. – Voltál már szerelmes?

– Most komolyan? – hördültem fel. – Ezernyi kérdés közül pont ezt tudtad feltenni nekem?

– A férfiak nem szeretnek az érzéseikről beszélni, így gondoltam, hogy ezzel kiakasztalak.

– Nem akadtam ki, csak ez nem segít új témába kezdeni, mert a válaszom annyi, hogy nem.

– Soha? – döbbent le.

– Soha.

– Még senki nem törte össze a szíved?

– Vigyázok rá.

– Ó, szóval ez az oka, hogy… – Nem fejezte be a mondatot, de nem is volt rá szükség. Inkánál jobban senki nem tudta, hány nővel volt dolgom az elmúlt időszakban, hiszen ő szervezte le nekem a találkozókat, ha kellett, asztalt foglalt, koncertjegyet vett, és sorolhatnám a végtelenségig. – …hogy csak kihasználod őket – tette mégis hozzá.

– Az egy dolog, hogy reggel mindegyiktől végleges búcsút veszek, de egész este, amíg velem vannak, királynőként bánok velük – magyaráztam.

– Nézd, az nem érdekel, hogy ők miért mennek bele egy olyan kapcsolatba, aminek a lejárata előre megjósolható – rázta meg a fejét, mint akit ez megbotránkoztat. – Sokkal inkább érdekel az, hogy te miért az ilyen kapcsolatokban keresed a boldogságot?

Bevettem egy éles jobb kanyart, utána egy balost, csak ezután válaszoltam. Van azért, amire én sem tudok kapásból válaszolni. Nem akartam kibújni a válasz alól, hazudni meg végképp nem állt szándékomban, hiszen az előbb én kértem, hogy személyes dolgot kérdezzen.

Szóval, legyen.

Legyen egy olyan nő a közelemben, aki előtt felfedem a valódi énemet.

– Nem hiányzik a felelősségvállalás, és az olyan dolgok, mint a megfelelés, ragaszkodás, hűség és megszokottság. Ismersz engem annyira, hogy tudd, mennyire leköt a munka. Illetve azt is, hogy szeretem az életemet kontroll alatt tartani. Nem vágyom olyan kapcsolatra, ami mindennap kihívás elé állít, pláne nem vonz, hogy le kell mondanom egy csomó mindenről, amit szeretek, mert alkalmazkodnom kell. Én szeretek egyedül lenni, de ha társaságra vágyom, azt is megkapom, és csakis addig vagyok benne, ameddig élvezem.

Inka hangosan kifújta a levegőt, közben pedig még az is kiszaladt a száján, hogy pfű.

Elégedetlen volt a válasszal. Vagyis a tartalmával. Vagy talán megbotránkozott? Vagy csalódott?

De várjunk csak! Mi ez a sok kérdés bennem? Sosem érdekelt, hogy ki milyennek lát.

– Nem érzed magad magányosnak? – kérdezte mégis, anélkül, hogy becsmérelni kezdett volna.

– A magányban béke van. Méghozzá azért, mert nem kell foglalkoznod más emberekkel.

– De egy kapcsolat nem a megfelelésről és a lemondásokról szól. Meg arról, hogy elveszítsd benne önmagad.

– Hanem?

Inka úgy nézett rám, mintha nőtt volna még egy fejem, vagy valami hasonló furcsaságot látna rajtam.

– Ezt most tényleg el kell magyaráznom? – vonta fel a szemöldökét.

– A kommunikáció lényege, hogy odavissza cserélődnek az információk. Érdekel, hogy mit gondolsz erről.

– Na jó – fészkelődött az ülésben, és beletúrt a hajába, hogy a füle mögé dugja a homlokába lógó, kósza tincseit. – Mivel úgy beszélgetünk, mint két…

– …barát – segítettem neki, mert nehezen jött a szájára a szó.

– Igen – bólogatott. – Barátként – nyomta meg – elmondom, hogy mi az igazság. Én úgy vélem, ha két ember tényleg összeillik, akkor abban a kapcsolatban nincs félelem, csak teljes odaadás. Nem azért, mert a másik kéri, vagy mert ez elvárás, hanem azért, mert ha szeretünk valakit, azt feltétel nélkül tesszük. Az alkalmazkodás persze már más kérdés, de miért kellene nehéznek lennie? Mindenkinek más szokásai vannak, elég lenne tiszteletben tartanunk azokat. Olyan embert fontos találni, aki mellett nem kell kompromisszumot kötni, és erőltetni, hogy a kapcsolat jó legyen. Mert ha én egyszer rátalálok az igazira, akkor biztos vagyok benne, hogy különleges lesz. Ott nem lesznek olyan szavak, amiket felsoroltál, csak annyi, hogy akarom őt és ő is akar engem. Ilyennek, amilyen vagyok – mutatott magára. – A hűség és ragaszkodás egy ilyen helyzetben önmagától értetődik.

– Azt hittem, tapasztalatból beszélsz – jegyeztem meg.

– Nevezd inkább álomképnek, amiben hiszek!

Most rajtam volt a sor, hogy fújtassak.

– Minden nő így gondolkozik.

– A férfiak nem? Nem erre vágytok?

– Őszintén?

– Azt hittem, úgy beszélgetünk…

– Inka, ne bosszants fel, csak lehetőséget adtam arra, hogy véget vess a diskurzusnak!

– Most jövök csak bele! – nevetett.

– Nem tudom, később vágyom-e majd arra, hogy tartozzak valakihez, és az a valaki csak az enyém legyen – kezdtem bele. – De egyelőre elég ez, ami van.

– És még te kéred ki magadnak, hogy férfiként említselek?

– Már miért ne tenném? Mert ha nem dédelgetek olyan álmokat, mint amilyenekről beszéltél, már nem is vagyok igazi férfi?

Inka meglepődött a kirohanásomon, ugyanis felemeltem a hangom.

– Akkor miért húztad így fel magad? – nézett rám, és dacosan megemelte az állát. Istenem, most… Most legszívesebben megállnék, és megmutatnám neki, milyen az igazi férfi. Úgy betömném a száját, hogy másnap beszélni sem tudna. A kurva életbe már! Ezt sajnos elképzeltem, és a fantáziakép láttán a farkam rögtön működésbe lépett. A tekintetem meg is pihentettem egy pillanatra a száján, amit enyhén csücsörített.

Nem.

Ezt a nőt biztos ronggyá kefélném. Addig, amíg a nevem nem sikoltja, miközben elélvez.

De mióta izgat fel engem egy vita?

– Inka, ha tovább folytatjuk ezt, lehúzom az autót az út szélére, és bebizonyítom neked, mekkora hülyeség az a vád, amivel illetsz – avattam be a gondolataimba. A reakciójával azonban nem számoltam. Egy picit eltátotta azt a szép száját, és levegőért kapkodott.

Nocsak! Hát itt a válasz a fel nem tett kérdésemre.

Hatással vagyok rá.

Istenem, mekkora hülyeség volt erre rájönnöm!

Ha ezt tovább folytatjuk, nekem az csak olaj lesz a tűzre, pedig mielőbb el kell oltanom magamban. Inka kurvára tabu. Semmi esetre sem tenném kockára a kapcsolatunkat azzal, hogy megfűszerezem egy kis szexszel. Akarom mondani dugással. Kemény dugással.

A válaszát hallva pedig rájöttem, hogy ugyanarra a következtetésre jutottunk.

– Sosem lennék olyan hülye, hogy engedjek Kail Milos vonzerejének – vonta meg a vállát, ahogy kimondta a teljes nevem. – Szóval, ha könnyítened kell magadon, nyugodtan húzódj le, de másra még gondolni se merj!

– Akkor ennyit a szerelemről.

– Meg rólad – tette hozzá gyorsan, ami… Kissé fájt.

Bár kiderült, hogy van vonzerőm. Azért ezt fasza volt a szájából hallani.

– Inka… – szóltam rá, amikor leparkoltam a lakása előtti parkolóhelyen. Mivel nem kelt fel, finoman megráztam a vállát, mire kinyitotta a szemét, és zavarodottan nézett körül. – Megérkeztünk – nyugtattam meg.

– Máris? – dörzsölte meg a szemét.

– Igen, hamar eltelt az a röpke egy óra, amíg aludtál – mosolyogtam rá, aztán kipattantam az autóból, és kivettem a csomagtartóból a kis méretű bőröndjét.

Épp el akarta venni tőlem, amikor elhúztam előle, és elindultam a lépcsőház bejárata felé.

– Segítek felvinni – közöltem vele ellentmondást nem tűrve, hiszen az épületben nincs lift, és milyen férfi lennék, ha hagynám három emeletet gyalogolni egy kicsi, ám dög nehéz bőrönddel?

– Tudom, hogy csak a küszöbömig akarsz eljutni – vetette oda félvállról, ahogy visszanézett a bejárati ajtótól, miután kinyitotta.

– Át is lépem – kacsintottam rá, és megindultam a lépcsősoron felfelé, majd mosollyal nyugtáztam a következő mondatát.

– A nagy francokat!

Három emelettel később a lakásajtónál azonban megelégeltem, hogy a kulccsal bajlódik.

– Segítsek? – dőltem a falnak, miközben karba tett kézzel vártam, hogy kinyíljon az a rohadt zár.

– Nem fog neked sem sikerülni – fújt egy nagyot, mire kikaptam a kulcsot a kezéből, és beledugtam a zárba. De az tényleg nem fordult el.

– Biztos, hogy ez a lakás a tiéd?

– Valójában csak kibéreltem a barátnőmmel, de ő már nem lakik itt.

– Akkor úgy kérdezem, hogy jó emeleten vagyunk? – konkretizáltam a kérdésem, miközben próbáltam a kulcsot elfordítani a zárban. – Vagy épp a szomszédodhoz próbálok betörni?

Mintegy végszóra kattant a zár, és kitárult az ajtó.

Ó, a kurva életbe!

Nem sok kellett ahhoz, hogy ez a mondat a számat is elhagyja, hiszen velem szemben egy csodaszép nő állt, hosszú, szexisen kócos hajjal, egy maroknyi hálóingben, amiben megmutatkozott tökéletes alakja. Mondanám, hogy ebben a finom selyemben alig volt valami a képzeletemre bízva.

Az ismeretlen nő magabiztos mosollyal nyugtázta a csodálatomat, ami vélhetően kiült az arcomra. Inka viszont nem örült ennyire.

– Mikor jöttél? – vonta kérdőre a nőt, aki nehezen szakította meg velem a szemkontaktust. Lustán a barátnőjére nézett, hiszen a helyzet egyértelművé vált számomra. Biztos ő az a barátnő, aki látszólag mégis itt lakik.

– Írtam neked üzenetet, mert nem tudtalak telefonon elérni.

Inka nagy levegőt vett, és csak azután válaszolt.

– Megváltozott a számom – közölte szárazon, majd rám nézett. – Várj meg, hozok még pár cuccot! – Ezzel belépett a lakásba, majdnem fellökve a barátnőjét, vagy már fogalmam sincs, ki lehet ez a bombázó.

– Szia, Violet vagyok – nyújtotta felém a kezét, és egyáltalán nem zavartatta magát az öltözéke miatt. Megfogtam a finom, bársonyos bőrű kézfejét, és enyhén megszorítottam.

– Kail.

Violet szeme felcsillant a nevem hallatán, és egyáltalán nem igyekezett elengedni a kezem. Sőt még a következő mondata is úgy hagyta el a száját, hogy közben a tenyere az enyémben pihent. Mert hát én sem siettettem a dolgot.

– Kail Milos, igaz? Már sokat hallottam rólad.

Nocsak.

– Szeretem, ha megelőz a hírem – mosolyogtam rá.

– Elég magabiztosnak tűnsz – viszonozta a mosolyt. – Miért gondolod, hogy jó dolgokat mondanak rólad?

Cica, nézz már rám! Egy két lábon járó örömforrás vagyok.

– Nem hinném, hogy ennek az ellenkezőjét terjesztenék, de ha mégis így van, tudd, hogy remek a meggyőzőképességem!

Közben Inka tűnt fel Violet mögött, és határozott léptekkel közelített felém, egy nagy méretű bőröndöt húzva maga után.

– Te mit csinálsz? – vontam kérdőre.

Violet is megfordult, így lehetőségem nyílt arra, hogy hátulról is szemügyre vegyem. Kerek popsi, formás, barna láb. Abszolút tökéletes!

– Veled megyek – közölte Inka, amivel elérte, hogy a tekintetem rá irányuljon. Pont akkor, amikor vágott rám egy grimaszt az előző jelenet miatt.

– Inka, ne csináld! – kérte Violet. – Azért jöttem, hogy megbeszéljük a dolgokat.

– Arról nincs mit beszélnünk. Ha te itt vagy, én megyek – válaszolta neki, és kilépett a lakásból.

Én meg a másik bőröndjét markolva figyeltem őt döbbenten. Most komolyan? Az év drámájába csöppentem hajnali fél egykor?

– Nem akarok beleszólni…

– Akkor ne tedd! – Inka szeme szikrákat szórt, ahogy rám förmedt.

Na jó! Az asszisztensem tényleg rettentő pipa, még soha nem láttam ilyennek. Láthatóan nem örült a lakótársa megjelenésének, de ez miért lett az én problémám? Miért nekem kell kimenteni ebből a helyzetből? És miért van felháborodva azért, mert próbálom ösztönözni, hogy simítsák el a dolgot?

– Már egy éve volt – próbálkozott Violet. – Azt hittem, megbocsátottál.

– Én meg azt, hogy soha többé nem foglak látni – vágta vissza Inka, és megindult a lépcső felé. Én meg léptem utána, mert hát mi a fenét tegyek? Nem dobhatom neki oda a kocsikulcsot, hogy szívesen itt maradnék éjszakára.

– Elárulnád mégis, mi a fene folyik itt? – szegeztem neki a kérdést azonnal, ahogy kiléptünk az épületből. Inka a kocsihoz húzta a bőröndöt, és rám nézett.

– Van szabad szoba a hotelben? – kérdezte magyarázat helyett.

– Szerzünk neked egyet – biztosítottam, mert tudtam, hogy a Lower Town városrészen lévő, ötcsillagos szállodánkra gondol.

– Akkor vigyél oda, kérlek! – ült be az autóba, én meg bepakoltam a bőröndöt a csomagtartóba, mint egy kibaszott londíner, majd beültem a volán mögé, hogy sofőrré avanzsáljam magam. Igen, jelen pillanatban mindennek éreztem magam, csak a főnökének nem.

A szálloda nem volt messze a lakásától, így nem utaztunk sokat, ráadásul forgalom sem volt. Maga az épület Zágráb szívében található, valójában egy történelmi lakóház. Közel van a főbb turisztikai látványosságokhoz, színházakhoz, múzeumokhoz, galériákhoz, parkokhoz és kertekhez, koncerttermekhez, valamint a város kereskedelmi negyedéhez. Kiváló elhelyezkedése és jó közlekedési helyzete miatt ideális választás üzleti ügyben érkezők és turisták számára egyaránt.

A városrészt széles sugárutak és impozáns épületek jellemzik, az egyik legszebb épp a mi szállodánk. A második volt, amit apám egykor megnyitott, és talán ma is erre a legbüszkébb. Nem véletlen, hogy az irodaház is itt található, ahonnan az egész szállodaláncot irányítjuk, bár nem közvetlenül a hotel mellett, hanem két sarokra tőle.

Leparkoltam a szálloda előtt, mire azonnal megjelent a személyzet egy tagja, aki széles mosollyal üdvözölt, majd Inkára nézve elégedetten biccentett. Nem pazaroltam az időm arra, hogy lereagáljam a mozdulatát. Most nem azért jöttem ide ezzel a nővel, hogy úgy bánjak vele, ahogy azokkal szoktam, akiket általában ide hozok.

Az autómat és a bőröndöket is rábíztam, majd bekísértem Inkát az épületbe. A recepciós rögtön kihúzta magát, megigazította az egyenruháját, majd egy köszönést követően azonnal a kulcskártyáért nyúlt. Szerettem, hogy mindenki tudja a dolgát. Mivel hulla fáradt voltam, és abban reménykedtem, hogy ez a helyzet másnapra megoldódik, nem bonyolítottam túl a szobakérdést, Inkát egyenesen a lakosztályom felé irányítottam. Persze már annyira fáradt volt, hogy fel sem tűnt neki, mennyire olajozottan megy minden.

Aztán ahogy a lakosztályba lépett, és meglátta a személyes dolgaimat, megtorpant, tökéletesen tisztában volt ugyanis azzal, hogy a MacBookom vagy a mellette szanaszét heverő papírhalmaz nem a lakosztályhoz tartozik. Ahogy a parfümöm sem, amit a dohányzóasztalon felejtettem a karórám mellett. A személyzetnek pedig meghagytam, hogy takarításkor ne nyúljanak a dolgaimhoz, vagy ha muszáj, tegyék ugyanoda vissza. Inka megpördült, hogy velem szemben legyen, és az álmosságnak már nyoma sem volt az arcán.

– Hova hoztál? – vont kérdőre.

– Egy köszönöm is megteszi – léptem el mellette, hogy mielőbb forró zuhanyt vehessek, majd ágyba bújhassak. Semmi kedvem nem volt vele vitatkozni, ezért voltam tárgyilagos.

– Te itt laksz? – követett a lépteivel.

– Nem, de gyakran járok ide.

– Várj, én nem azt kértem, hogy hozz el magadhoz, hanem azt, hogy kapjak egy szobát! – hebegte.

– Arra lesz – mutattam a háló felé. Inka döbbenten követte az ujjam, és megállapodott a szeme a hatalmas ágyon.

– Ó, nem! – rázta meg a fejét. – Nem, nem, nem! Én nem fekszek le oda, ahol ki tudja, miket műveltél más nőkkel! – ellenkezett, mintha lenne más lehetősége, mint elfogadni az ágyam.

– Nyugodtabb lennél, ha elmondanám, hogy valószínűleg minden ágyban keféltek már itt? – Miközben kérdeztem, le is vettem a zakómat, és az ingem is kezdtem kigombolni. – Szóval nem értem a problémádat. Neked kellett egy hely, ahol meghúzhatod magad, én meg ennél jobbat nem tudok felajánlani.

Az épületben száztizenegy szoba volt és öt lakosztály a vendégek számára. Nem dicsekvésképpen mondom, de mivel a miénk az egyik legkülönlegesebb és legkedveltebb szálloda a fővárosban, gyakran teltházas. Ezt a lakosztályt pedig, amiben most vagyunk, nem lehet kivenni, mert kizárólag én használom, és az én ízlésemnek megfelelően lett bebútorozva.

Inka összepréselt ajakkal fürkészte a lakosztály berendezését, amikor kopogtattak az ajtón. Beengedtem a londínert a bőröndökkel, majd a hálószobába irányítottam. Inka megvárta, amíg távozik, és csak utána szólalt meg.

– Szóval most mindenki azt hiszi, hogy mi ketten…? – mutatott az ajtó felé, ami nemrég zárult be.

Lerántottam magamról az inget, és lehajítottam a kanapéra.

– Visszahívjam, hogy megmagyarázhasd neki a helyzetet? – vontam fel a szemöldököm.

A felsőtestem láttán megköszörülte a torkát, lesütötte a szemét, majd gyenge hangon mondta:

– Ne gúnyolódj velem! Nekem tényleg kínos, hogy a lotyódnak néznek.

– A legtöbben tudják, hogy az asszisztensem vagy.

Inka orrcimpája kitágult a dühtől.

– Remek! Így kell elintézni, hogy a szájukra vegyenek az emberek – püfögte. – Holnap már biztos mindenki azt beszéli az irodában, hogy kifeküdtem magamnak a helyet. – Elindult a háló felé.

– Igaz? – kérdeztem tőle.

Megtorpant. Mindketten tudtuk a választ. Kizárólag az érdemei miatt foglalkoztattam, és nem volt a lepedőakrobata szó az önéletrajzában.

– Mit foglalkozol azzal, hogy ki mit beszél rólad?

– Mindegy – mondta halkan. – Ez volt az első és az utolsó, hogy segítséget kértem tőled.

Végül is… Nem fogok belehalni.