Tartalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

~ 1. ~

~ 2. ~

~ 3. ~

~ 4. ~

~ 5. ~

~ 6. ~

~ 7. ~

~ 8. ~

~ 9. ~

~ 10. ~

~ 11. ~

~ 12. ~

~ 13. ~

~ 14. ~

~ 15. ~

~ 16. ~

~ 17. ~

Darvas Petra

Ikrek Mágiája

Hópelyhek májusban I.

Darvas Petra: Ikrek Mágiája – Hópelyhek májusban I.

©Darvas Petra

Szöveget gondozta: Nádasi Krisz és Csepeli Veronika

www.krisznadasiwrites.hu

Korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/darvaspetra/

https://www.instagram.com/darvaspetra_

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156309129

mobi ISBN: 9786156309136

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„A patak és a szikla összecsapásából

mindig a patak kerül ki győztesen.

Nem az ereje, hanem a kitartása miatt.”

(H.J. Brown)

Köszönetnyilvánítás

Ha az Ikrek Mágiája cím ismerős számodra, minden bizonnyal egyike voltál korábbi tesztolvasóimnak, ezt nagyon köszönöm neked! Bár a történet azóta megváltozott, a visszajelzéseitek alapján úgy gondoltam, a főbb karakterek túl érdekesek ahhoz, hogy a fiókban hagyjam őket; ebben az új történetben születtek újjá.

Köszönöm Nádasi Krisz munkáját, aki lektorálta, szerkesztette kézirataimat, és mindig türelemmel válaszolt a gyakran csapongó, hosszú leveleimre. Szívesen veszek részt az általa szervezett Könyvtitkok klub alkalmain, ahol írótársakkal írásról beszélgetünk, tanulunk. Örülök, hogy együtt fejlődhetek veletek!

Hálás vagyok minden olyan barátomnak, családtagomnak, ismerősömnek, aki bátorított és megértette, hogy szükségem van elvonulásra, térre, alkotóidőre. Tiétek a legnagyobb köszönet!

Köszönöm a szereplőimnek, hogy nem tűntek el, és megalkották maguknak ezt az alternatív világot.

És végül nagyon köszönöm a NewLine Kiadó munkáját!

⁕

~ 1. ~

– Élsz még?

Gary lehajolt az ágyban fekvő lányhoz, hogy megvizsgálja a légzését. Félresöpörte a sötét tincseket, de amikor egy friss kötésbe akadt az ujja, visszarántotta kezét. Úgy gondolta, a lány nyilván megsérült, és valaki ellátta a sebét. Talán ugyanaz a személy, aki Garyt is átöltöztette egy bokáig érő, durva vászonból szőtt hálóingbe.

Kifejezetten szépnek találta a halkan szuszogó lány markáns arcvonásait. Vele egykorú lehetett, de legalább tizenhét éves. Lepattogzott, fekete körömlakkja láttán a fiú elmosolyodott.

Az ágy melletti szék támláján bőrdzseki lógott, ülőlapján farmernadrág, fekete pulóver és póló hevert egymáson, gondosan összehajtogatva. A szék alatt egy pár bakancs várta gazdáját. Gary pólója és nadrágja ezzel szemben egy kötélen száradt a szűk, dohos helyiség túlsó végében, az ajtó mellett. Négy ágy sorakozott bent, mellettük rozsdás fáklyatartók nyúltak ki a falból. A fény mindössze két elhomályosított ablakon keresztül érkezett a szobába.

Finoman megérintette a lány csuklóján tekeredő vörös-fekete bőrfonatot, ám ekkor megjelent mellettük egy magas, csuklyás alak.

Gary ijedtében ráesett a lányra, aki erre felriadt és azonnal lelökte őt magáról.

– Mi a fene? – förmedt rá rekedten.

– Nyugalom, nem bántalak – habogta Gary.

– Jézusom, mi ez a gönc rajtad? Honnan szalajtottak téged?

– Engem? Nézz csak magadra!

Rámutatott a lányra, mire az meglepetten kapott saját hálóingéhez, majd a homlokára tapasztott kötéshez.

Gary a csuklyás felé fordult.

– És te honnan kerültél csak úgy ide?

Nem kapott választ. A vézna alak elhátrált.

A lány úgy felpattant, mintha nem is az imént ébredt volna. Letépte kötését és az ágyra hajította; sebe gyulladtan piroslott. Csípőre tette a kezét, és fintorgó arccal körülnézett.

– Ez a hely olyan, mint egy kimeszelt tyúkól – morogta, majd felkapta pólóját a székről. – Felöltözöm, aztán elhúzok innen. Jó lenne, ha elmagyaráznád, mi folyik itt, és hogy ki a fene vagy.

– Gary vagyok, Gary Glow.

– Gary Glow? Geriglo. Hát, ez marha jó! – A lány jót derült saját szójátékán, majd félrehúzott szájjal végignézett a fiún. – És te ebben a szerkóban jól érzed magad?

Gary a vizes nadrágja felé intett, mire a lány megvonta a vállát.

– Nekem mindegy, csak fordulj el! Meg te is, ott, a sarokban.

Mind a két fiú szót fogadott neki.

– Amúgy Lora vagyok, Madridból.

– Madridból? – Gary hátraperdült, mire a lány felsikkantott. – Bocsánat, csak meglepődtem, mert én New Orleansban élek, szóval, amerikai vagyok.

– És hogyhogy ilyen jól beszéled a spanyolt?

– Én egy szót sem értek spanyolul – rázta meg a fejét Gary. – Éppen rá akartam kérdezni a nyelvtudásodra. Azt hittem, angolul beszélsz, mint én. Ráadásul akcentusod sincs.

– Na ne már! Én jól tudok angolul, de esküszöm, most spanyolul beszélek.

A köpenyes ekkor odaosont Garyhez. Olyan nesztelenül közelített, mintha a levegőben suhanna. Amikor megállt előtte, Gary rácsodálkozott, milyen magas; ő csupán a mellkasáig ért. A csuklya egy gyermeki tekintetű fiút rejtett, aki úgy húsz év körülinek tűnt. Szőke tincsei előbukkantak a kapucni árnyékából, és ahogyan egyre közelebb hajolt, fakókék szeme is kivillant. Volt valami megfoghatatlan abban a tekintetben.

Lora melléjük ugrott, és hangosan megszólította a szőke fiút:

– Elárulod végre a neved?

A fiú oldalra biccentette a fejét, és a lány felé fordult. Lora rábökött a mellkasára.

– Ha nem mondod meg, akkor Tomnak foglak szólítani – jelentette ki, mire a fiú bólintott. – Akkor ezt rövidre zártuk.

Lora sarkon fordult és megcélozta a kijáratot. Gary utánasietett.

– Fura ez a srác, de úgy látom, érti a nyelvünket – jegyezte meg.

– Mármint melyikünkét? – kérdezte Lora, miközben az ajtó kinyitásán fáradozott. Apró termete ellenére gond nélkül rántott kettőt a jókora rézkilincsen, majd sikerrel kivágta az ajtót. Elégedetten csapta össze a kezét.

A konyha, ahová érkeztek, zsúfolt volt, de tágas. Szemben, a falnál gerendákból ácsolt asztal állt, rajta vaskos, fehér gyertyák, körülötte kézzel faragott fapadok. Padlótól plafonig polcok sorakoztak, melyek roskadoztak az edények és könyvek súlyától, itt-ott szárított növények lógtak le róluk. Fejmagasságban fáklyatartók emelkedtek ki a vályogfalból. Garynek ez a helyiség sokkal jobban tetszett. Alaposan körülnézett, hogy emlékezzen rá később, amikor a regényét írja. Azonnal tudta ugyanis, hogy a történet, melyhez évek óta gyűjti az ihletet, most alkotja meg magát, és éppen ezen a helyen kezdődik el.

Az oldalajtón idős férfi toppant be.

– Ezek szerint jól hallottam az ajtónyikorgást, hát felébredtetek – üdvözölte őket, és az asztal felé intett. – Gyertek, foglaljatok helyet!

– Maga kicsoda? – kérdezte Lora, és zöld szemével szigorúan végigmérte a férfi vászonruháját és vastag, barna kötényét.

– Elnézést, a nevem Rebort mester. – Az ősz férfi illendőn meghajolt, majd a lány homlokára mutatott. – A kötést még nem lett volna szabad levenned, leány.

Lora közbevágott:

– Miféle mester maga?

– Én vizsgáltalak meg titeket. Mindketten ugyanott, a Fényes-folyó sekély holtágánál sodródtatok partra. Te ma reggel, fiam – itt Gary felé biccentett –, te viszont három nappal ezelőtt érkeztél – mondta visszafordulva Lorához. – Van egy másik fiú is, ő nem sokkal utánad bukkant fel, leány, csak ő mezítelen volt, veletek ellentétben.

A férfi beszéd közben egy kosár kenyeret emelt le a szekrény tetejéről, mellé sajtot, szőlőt kínált, amit gondosan elhelyezett az asztalon. Felmutatott egy korsót.

– Én inkább csapvizet kérek – utasította vissza az ismeretlen italt Gary, de mivel a férfi értetlenül megrázta a fejét, helyesbített. – Csak vizet kérek.

Rebort inni adott a fiataloknak. Gary enyhén állottnak érezte a lavórból kimert vizet, de nem merte visszaadni, nehogy megbántsa a férfit. Inkább hamar felhörpintette, és már épp az utolsó kortynál járt, amikor úgy félrenyelt, hogy a könnye is kicsordult. Kikerekedett szemmel, köhécselve mutatott az asztalra, ahol a kapucnis fiú gyümölcsöt majszolgatott, holott egy pillanattal korábban még a helyiségben sem volt.

– Ne aggódj miatta, mindig ezt csinálja – legyintett a mester. – Leül, eszeget, aztán visszamegy a szobába. Egy szót sem szól.

– Ezt mi is észrevettük – mondta Lora. – Tomnak neveztük el. De ha már ilyen jól szót értünk egymással, elárulná, hol vagyunk? Nem hallottam még Fényes-folyóról, így azt sem tudom, hol van a holtága. Ja, és örülnék, ha odaadná a mobilját, hogy felhívjam az apám. Az enyém eltűnt.

A mester összehúzta a szemét, ám ekkor kopogtak az ajtón. Két fiatal lépett be. A magas lány fehér pelerinje alól halványrózsaszín ruha bukkant elő, mely olyan makulátlan volt, hogy Gary menten elszégyellte magát, amiért ő mezítláb, egy szál hálóingben, nedves hajjal áll előtte. Érzékelt némi visszataszító undokságot a lágy szépség mögött, de a hosszú, aranyszínű fonat oldotta ezt az érzést.

A fiú is magas volt, vékony és jóképű. Gary úgy érezte, elbújhatna mellette nyeszlett, kisfiús alkatával. Fekete, rendezett haja sem hasonlított Gary sárszínű kócára. Hosszú, bordó, gomb nélküli lenvászon inget viselt, derekát barna, vésett mintákkal díszített bőr övtáska fonta körbe.

– Ők a partra vetett fiatalok, akiket apánk említett? – kérdezte az újonnan érkezett lány, majd Lorára bökött. – Mi ez a különös holmi rajtad?

– Ez egy bőrdzseki, bakker! – csattant fel Lora. – Mondja már el valaki, könyörgöm, hogy hol vagyunk, és miért!

– Navatlonban vagytok, a királyi fővárosban – válaszolt a mester.

– És milyen évet írunk? – kérdezte Gary.

– Ilvenár király életének negyvenhatodik évében és ötödik holdórájában vagyunk, amennyiben erre vonatkozott a kérdésed.

– Igen, erre. Mondjuk, ettől a választól sem lettem okosabb – dünnyögte.

– Na jó, haladjunk! – Lora kihúzta magát, és határozottan bemutatkozott: – A nevem Lora Navarro, egy Madrid nevű városban élek. Ő itt Geriglo New Orleansból. Még nem hallottam a városotokról, és gőzöm sincs, hogyan kerültem egyáltalán a folyó közelébe. Szóval, ez az egész most sok nekem, vagyis nekünk, ezért szeretnénk látni azt a helyet, ahol megtaláltak minket. Azt gondolom, ehhez jogunk van.

A mester egyetértőn hümmögött. Leemelt az ajtó melletti fogasról egy sötétbarna és egy kék köpenyt, majd odanyújtotta feléjük.

– Mit akar ezekkel? – fintorgott Lora.

– Nos, én sem hallottam még azokról a helyekről, melyeket te említettél, leány. De nem bánom, nézzétek meg a partot, hátha útközben eszetekbe jut valami, és a friss levegő sem árt meg. Viszont ebben az öltözetben nem léphetsz ki az utcára, és a köpeny egyébként is hasznos holmi. Amíg ti elmentek, elhívom egy kedves barátomat, aki vélhetően többet tud nálam.

Lora a Gary felé nyújtott sötétbarna köpenyre mutatott.

– Oké, de akkor azt a másikat kérem. Nem hordok kéket.

Garynek mindegy volt. Kapott egy kényelmes cipőt, egy vászonnadrágot és egy vászoninget is, majd gyorsan felöltözött.

– Borrao – szólította meg a mester az ajtóban álló fiút –, kérlek, kísérd el őket a folyóhoz. Tribulin, szólj apátoknak, hogy beszélnem kell vele.

Borrao feszülten végigsimított az arcán; fogai között sziszegett a levegő, ahogy beszívta. Egy gyors sóhaj után a mesterhez szólt:

– Tisztelettel, Rebort, más dolgom van.

A mester közelebb ment hozzá, hogy a fülébe súgjon. Gary csak a szökés és a fogadó szavakat értette. Úgy tűnt, a férfi meggyőzte Borraót, aki kelletlenül ugyan, de beletörődött a dologba, és szótlanul az ajtóhoz lépett.

⁕

Gary korábban csak filmen látott a kinti látványhoz hasonlót. Most azonban ez lett a valóság, melynek részese volt. Tömeg és zaj vette körül. A szemközti portán egy kovács lovat patkolt; élesen koppant kalapácsa a fémen. Szemben egy fejkendőt viselő asszony veszekedett a fiával. Az emberek koszosan, mosdatlanul, durva szövésű, szakadt rongyokban járták a döngölt földutat. Köztük nyikorgó lovas szekerek vonultak, látszólag mindenféle közlekedési szabály nélkül. Magas kőfalak emelkedtek az utca házai mögött, mint egy középkori városban.

Lora kihangsúlyozta, mennyire utálja a trágya és a romlott ételek szagát. Egyúttal arra is felhívta Gary figyelmét, hogy egy kupac lócitromban áll.

Gary megugrott, és egy marcona képű férfi csizmáján landolt. Nem volt egyedül; az őt követő három katona fegyelmezetten megtorpant társuk mögött. Mindegyikük ezüstözött vértet viselt, alatta mustárszínű vászoninget. Derekukon kard lógott. Gary riadtan bocsánatot kért, de a férfi a kardjának markolata után nyúlt.

– Mi a neved, fiú? – kérdezte, de Gary leblokkolt. – Felelj!

A katona fenyegetőn kirántotta kardját, ám mielőtt újra szólhatott volna, Borrao a háta mögül megálljt parancsolt neki.

– Mi a gond, Dalvir?

– Ez a fiú rálépett a csizmámra, és lótrágya került rá – panaszolta a katona. – Ki fogja letakarítani?

Borraónak arcizma sem rezzent.

– Gondolom, elnézést kért már – mondta, mire a másik bólintott. – Akkor hát, nézd el neki. Sajnos, ez a fiú, hogyan is fejezzem ki magam… így született, szegény. Egyik lába suta, az értelmi képességeiről pedig inkább ne is tegyünk említést.

Gary érzékelte magán a katonák szánakozó pillantását, és úgy gondolta, eljátssza ő a béna fiút, ha ez kihúzza a bajból. Kijjebb fordította egyik lábfejét és behajlította térdét.

Borrao az övére erősített tarsolyból kivett egy érmét, majd Dalvir kezébe nyomta.

– Ezt a téged ért kellemetlenségekért – fűzte hozzá. – Hidd el, az udvari cipész inasa szebben letisztogatja majd a csizmád, mint ez a fiú tenné.

Az aranypénz megtette a kívánt hatást. A katona elégedetten markába szorította a tallért, majd figyelmeztetőn Gary felé bökött.

– Legközelebb nem leszek ilyen kegyes hozzá – szögezte le.

Borrao fekete szeme metszőn Garyre villant.

– Nem lesz legközelebb – hangsúlyozta.

Miután a katonák otthagyták őket, Garynek esélye sem volt megköszönni a védelmet, mert Borrao rájuk förmedt:

– Csak annyit kértem, hogy várjatok itt egy percig, amíg odaköszönök valakinek, és ti egyből bajba kerültök. Ne a mustáringesekkel kezdjétek az ismerkedést. Leginkább senkivel sem kéne szóba állnotok. Fogadjatok meg egy tanácsot: húzzátok fel a csuklyát, és tegyetek úgy, mintha itt sem lennétek! Vagy menjetek vissza a házba és maradjatok ott, mint az a másik fiú.

Gary lehorgasztotta a fejét, és bár tudta, hogy nem követett el semmi rosszat, mégis szégyenérzet tört rá. Borrao meglódult, ők pedig némán követték. Gary úgy látta, hogy Lora is kapkodja a fejét, és lopva ki-kisandít a csuklya alól. Amikor összeakadt a pillantásuk, éppen egy kiégett pajta mellett haladtak el. Törmelék és hamu hevert a koromtól elfeketedett oszlopok között. Friss esetnek tűnt; a szellő szürke pernyét kapott fel, és beterítve vele az utcát, az égett gerendák maró, füstös szagát is magával hozta.

Szűk útra értek, magas kőfalak közé. Gary tudta, hogy nem lenne szabad bámészkodnia, mégis folyton kilesett csuklyája alól, és alaposan megnézett minden szembejövőt. Katonák jöttek, szakadt ruhában sétáló férfiak és nők, vagy tiszta lenvászon inget, felöltőt viselő nemesek. Óriásinak tűnt a különbség a két társadalmi réteg között. Az egyik mustáringes a szemük láttára rugdosott odébb egy koldust; az összekuporgatott érmék éles csörrenéssel borultak az útra, átgurultak a túloldalra, ahol egy másik katona felmarkolta őket. Kaján vigyorral vágta zsebre mindet. Odébb társai láncra vertek egy férfit, aki hiába vallotta magát ártatlannak, elhurcolták. Gary gyomrába kellemetlen szorítás kúszott. Szeretett volna eltűnni vagy legalább láthatatlanná válni.

Egy hatalmas, kőből épült boltív alatt haladtak el. Az őrt álló fiatal katonák illedelmesen biccentettek, amikor Borrao elsétált mellettük. Lora Gary felé súgta:

– Láttad, hogyan üdvözölték az őrök? Biztosan valami helyi celeb a srác.

Bár mulatságosnak találta a megállapítást, Gary nem válaszolt. Sokkal érdekesebbnek vélte a helyszínt. Felnézett a boltívre, melyből óriási, felhúzott vasrács hegyes csúcsai meredtek rá. Olyan volt, mint az álmaiban megjelenő vérszomjas lények felső fogsora.

– Te tudod, miért vagyunk itt? – kérdezte Lora Borraótól.

– Nem.

– De megmondanád, ha tudnád, ugye?

– Talán.

– Élmény veled beszélgetni.

Miután elhagyták a kapualjat, melyet jó néhány katona őrzött, Garyből is kibukott egy kérdés:

– Kit szolgálnak a mustáringesek?

– Ők a király katonái, de jelenleg a helytartót szolgálják.

Gary félszegen Lorához fordult, és suttogva megkérdezte tőle, mi az a helytartó.

– Az, akit a király megbíz, hogy irányítson, amíg ő távol van. Jézusom, Gary, te nem tanulsz törit a gimiben?

– De, csak ez biztosan kimaradt nálunk a tananyagból – zárta le a témát, és jobbnak látta, ha nem kérdez többet.

Átsétáltak egy széles kőhídon, melyet Lora kérdésére Borrao Szökőhídként nevezett meg. A híd közepén hófúvás kapta el őket. Az orruk hegyéig felhúzták a csuklyát, és épp csak azt látták, hová lépnek. Gary hitetlenkedve fogadta ezt a hirtelen időváltozást. Az előbb még izzadt a köpeny alatt, pedig a párás, meleg klíma megszokott számára. Havat eddig ritkán látott ugyan, de abban biztos volt, hogy ennyire gyorsan nem fordulhat át az időjárás nyárból télbe. Pláne májusban.

Egy villanásra kapta fel a fejét. Kisandított a csuklya alól, és megdöbbenésére Borrao már egy hosszú, öblös csuklyával ellátott bordó köpenyben haladt előttük.

Amint átértek a hídon túli erdő szélére, a hófúvás alábbhagyott, de a hűvös szél tovább kísérte őket. Gary lehúzta a csuklyát és visszapillantott a kőhídra: a folyó túloldalán óriási vár látványa tárult elé. Szeme végigfutott a hengerszerű, felhőbe burkolózó tornyokon. A napfény megcsillant az ablakokon. Az egész épület olyan színpompában ragyogott, mint egy drágakövekbe öltözött, tetszeni vágyó királynő. A várdomb előtti békés folyó visszatükrözte a tündöklő tarkaságot. Festőinek találta a látványt.

– Ez a királyi vár? – kérdezte Lora.

– Igen, az Ásványvár – felelte Borrao, majd morogva hozzáfűzte, hogy reméli, ez volt az utolsó kérdésük.

Lora tartotta az iramot, habár vezetőjük kifejezetten gyors tempót diktált. Gary zihált, izzadt, és irigyelte a másik kettő fürgeségét. Amikor egy lejtős szakaszon végre beérte őket, megbotlott és egy fatörzsnek ütközött.

– Engem figyelmeztetsz, hogy vigyázzak, erre te botlasz meg abban a gyökérben? – csodálkozott Lora.

– Én nem figyelmeztettelek – rázta meg a fejét Gary.

– Na ne már! Akkor ki rikkantotta, hogy vigyázz, gyökér?

– Én biztosan nem. Talán a fejsérülés miatt képzelted.

– Ja, nyilván! – kapta fel a vizet Lora. – És a fejsérülés miatt mindjárt egy vérszomjas fenevaddá is változom, hogy aztán a torkodnak ugorjak. Méghogy fejsérülés…

Lora felhúzta az orrát, és magában morogva előre csörtetett. Gary nem foglalkozott vele, nem akart vitát, inkább csak kullogott mögöttük, és élvezte, hogy újra szélcsendessé és langyossá vált az idő.

Addig nem is szóltak egymáshoz, amíg a folyóparthoz értek. A gömbölyded kövekkel határolt szakasznál enyhe volt a sodrás, a vízszint pedig alacsonynak tűnt.

– Ez a Fényes-folyó holtága, itt találtak meg titeket. Tíz percet kaptok.

Borrao a hangsúlytalan, ám határozott közlés után elvonult az árnyékba. A köpenyt már nem viselte, és ettől Gary összezavarodott. Hová tette? Zsebre nem vághatta, olyan apróra képtelenség volna összehajtogatni. Talán útközben felakasztotta egy fára, hogy majd visszafelé lekapja onnan. Lorához fordult, hogy megkérdezze, ő látott-e Borraón köpenyt a hídnál, de a lány éppen a köveken ugrándozott, majd játékosan lehajolt és megérintette a vizet.

Gary szeme a túloldalra tévedt, ahol meredek domboldal határolta a folyót, tetején fenyves magaslott. Egymást érték a törzsek, a lombok összekapaszkodtak, ettől sötétnek és ridegnek tűnt az erdő. Érezte arcán az árnyékos rész felől érkező hűvös fuvallatot. Megborzongott.

Egyáltalán nem volt ismerős neki a helyszín. Fogalma sem volt róla, hol van és hogyan fog innen hazakerülni. Olyan szorongás tört rá, mintha egy kicsiny szigeten lenne, a háborgó és sötét óceán fogságában. Lora hangja zökkentette ki:

– Gyere, ez a víz langyos!

Gary odaegyensúlyozott hozzá. Letérdelt, belemártotta kezét, és az apró kövek alá fúrta. Egy pillanat alatt megfeledkezett korábbi szorongásáról. Úgy érezte, mintha valami ki akarna törni belőle. Bizsergett a tenyere, majd amikor már egészen mélyre vájt a langyos homokba ágyazott kavicsok közé, kékes fény csillant meg alattuk.

Ijedtében megrázta a kezét; a kavicsos sarat kimosta ujjai közül a hullámzás. Kiemelte tenyerét a vízből, de hiába vizsgálta, semmi fényeset nem látott rajta.

Lora odakapta a fejét.

– Bocs, ha heves voltam az előbb, de egyszerűen nem fér a fejembe ez az egész. Tökéletesen értjük ezeket a Navatlonban élőket, meg egymást, pedig más az anyanyelvünk. Aztán itt van ez a fura csávó abban a szürke, csuklyás köpenyben, mint valami pap vagy mágus. És erről a helyről soha nem hallottam még, tuti nincs benne a történelemkönyvekben. Jó vagyok töriből, szóval hidd el nekem, ez a hely nem létezik, és soha nem is létezett. Na meg ez az Ilvenár király életének valahanyadik éve meg ötödik holdórája, vagy mi a fene… Nem is tudom, milyen időszámítás ez.

– Talán időutaztunk – viccelődött Gary.

– Mondom, hogy ez a hely nem létezett sohasem!

– Jól van, Lora, nyugi. Csak oldani akartam a feszültséget, de poénokban nem vagyok erős. Biztosan találunk magyarázatot erre az egészre.

– Te a suliban is így nyomod? Majdcsak meglesz a megoldás? Ha meg nem, sebaj, rákeresel a neten? Hahó, itt nincs is hol rákeresni!

Lora heves dorgálása mögött lapult némi igazság. Gary tanácstalan volt, vajon mi olyat mondhatna neki, amitől a lány megnyugszik. Már csak azért is, mert szóhoz sem jutott mellette, Lora annyira beleélte magát a panaszkodásba és az okfejtésbe arról, hogy mi lehet otthon, álmodik-e vagy ébren van, és hogy vajon hazakerülnek-e még valaha. Egy ideig hallgatta őt, de aztán észrevette, hogy Borrao lecsatolja a derékszíját, lekapja ingét, majd a vízbe vonul.

Az erőtlen hullámok ágakból és sásnövényekből összegyűlt hordalékot hoztak, Borrao pontosan arrafelé úszott. Amikor odaért és beletúrt a kötegbe, egy lányt húzott ki a közepéből; mindezt olyan könnyedén, mintha olvadt vajat szelne a késsel. A lány hosszú haja és világos szoknyája lebegett a vízen, s a hínárok, melyek karja és ruhája köré tekeredtek, vele együtt hullámoztak.

– Odanézz! – intett a folyó felé Gary, mire Lora is hátrafordult.

Miután Borrao kiúszott a partra a lánnyal, lefektette őt a földre, hogy megvizsgálja. Félresodorta arcából a haját, oldalra fordította és megütögette a hátát. A lány felköhögte tüdejéből a vizet, egy pillanatra kinyitotta a szemét, majd elájult.

– Máris indulunk vissza – jelentette ki Borrao. Garyt lenyűgözte ez a higgadt határozottság.

Amikor Borrao elfordult és a ruhájáért indult, Gary meglátott egy ökölnyi fehér heget a fiú hátán. Komoly sérülés nyomának tűnt. Úgy vette észre, hogy Lora is mereszti a szemét, bár az ő tekintetét valószínűleg nem a folt ejtette rabul, hanem a vékony, szálkás testalkat látványa. Gary inkább az ismeretlen lányt bámulta, akinek fehér ruháján apró kék és zöld virágminták játszadoztak. Otthonára emlékeztető, megnyugtató érzés futott végig benne.

Biztosra vette, hogy ez a lány is onnan érkezett, ahonnan ők.

⁕

Mire visszaértek a Szökőhíd lábához, szürkület borult rájuk. A városkapu fáklyákkal kivilágítva fogadta őket, melyek fényében Lora jól látta a mustáringes őrök feszült arckifejezését. Gyanúsan kevés ember volt az utcán, és ahogy közeledtek a körtérhez, egyre hangosabb lármázás hallatszott a távolból.

Borrao nyugtalanná vált és felgyorsította lépteit. Elhaladtak a mester háza mellett, ahonnan ezúttal nem szűrődött ki fény. Lora már nyitotta a száját, hogy rákérdezzen, miért mennek tovább, amikor egy öreg, csapzott férfi nekirohant. Koszos kezével megszorította a lány mindkét karját, és elködösült tekintettel rámeredt. Összefüggéstelenül habogott:

– Itt járt újra! Gonosz, égből jött mágus. Meneküljetek a városból!

– Húzz el innen, vénember! – mordult rá Borrao, mire az magában motyogva elandalgott.

Lora fülében még mindig dübörgött a vér. Az öreg férfi után bámult, aztán a zavartan rohangálókra figyelt.

– Ez meg mi a fene volt? – kérdezte nyugalmat erőltetve magára, majd beleszimatolt a levegőbe. – Ti nem érzitek? Ez füstszag. Valami ég.

Egyre erősödtek a hangok, a távolban vöröslött az ég, szürke füst szállt a magasba. Borrao nem felelt, türelmetlenül fújtatott, majd megiramodott.

Két utcát haladtak, amikor a következő útkereszteződés felé pillantva meglátták a felcsapó lángokat, meg a körülötte lázasan tüzet oltó embereket.

– Mondom, hogy tűz van – hangsúlyozta Lora, de Borrao ügyet sem vetett rá.

Összenéztek Garyvel, a fiú arca riadtnak tűnt. Lorát viszont egyszerűen csak zavarta, hogy nem tudhatja meg, mi történik körülötte.

Amikor egy fogadó elé érkeztek, Lora újra hűvösnek érezte a levegőt. Összehúzta a köpenyét, miközben toporgott, hogy átmelegedjen. Hangos roppanás hallatszott a talpa alól: egy befagyott pocsolya jegén állt.

– Ez lehetetlen, délután nyolcvan fok volt! – hüledezett.

Döbbenten fordult Garyhez, aki a tenyerében összegyűlt hópihék olvadását figyelte.

– Hópelyhek májusban? – lehelte a fiú, majd döbbenten összenézett Lorával.

Odébb Borrao már másodjára rúgta meg a kocsmaajtót. Testtartásából látszott, hogy egyre nehezebben tartja karjában a vizes lányt.

A vastag faajtón kattant a retesz, majd szabaddá vált előttük az út.

– Gyertek csak, kedveseim – csendült fel egy magas, dallamos női hang.

Borrao berontott. Lora odakintről megfigyelte, hogy a fogadó üres, fáklyafény vetül a berendezésre és az ajtóban álló nőre. Borrao óvatosan lefektette a lányt egy asztalra, majd megindult kifelé és megállt a nő mellett.

– Apám? – kérdezte.

– Ott van, ahol ilyenkor lennie kell – felelte a nő az utca felé biccentve.

Borrao hümmögött, majd úgy ahogy volt, átnedvesedett ruhájára ügyet sem vetve, köszönés nélkül elvonult Loráék mellett.

– Na, gyertek be! – nyájaskodott a nő.

Gary rövid ideig toporgott, majd elindult, de Lora megmarkolta a karját. Nem értette, mi lelte a fiút, amiért bizalmat szavazott a helyzetnek.

– Nem! – csattant fel. – Egyáltalán, ki vagy te, és honnan tudhatjuk, hogy bízhatunk-e benned?

– Nem tudhatjátok, de azért próbáljátok meg – felelte a nő. – A nevem Jolanda, enyém ez a fogadó vagy kocsma, ahogy tetszik.

Lora végignézett rajta. Világos, göndör fürtjei lazán tekeredtek ki a hajtűk alól, rojtos szoknyája előtt kötényt viselt. A nő fedetlen karját túl izmosnak találta vékony alkatához képest. Gondolta, biztosan a sörcsapolástól meg a hordók emelgetésétől.

Gary orrát megfacsarta a cefre kikúszó szaga, és jókorát tüsszentett tőle.

– Helyes! – kurjantott a kocsmárosnő. – Ezek szerint messzire érződik az édes mézsör illata.

Egy nagydarab, sötét hajú férfi lépett oda az asztalon fekvő lányhoz. Lora bizarrnak találta magas, csúcsára állított gúla formájú alkatát.

Aztán a férfi egyszer csak felkapta a lányt az asztalról és megindult vele hátrafelé.

– Mit tesznek vele? – ugrott meg Lora, és beviharzott a helyiségbe. Gary olyan szorosan a nyomában volt, mintha össze lennének nőve.

– Nyugalom, ő az öcsém, Bill, csak felviszi az emeletre. – A nő az ájult lányhoz ment, és megszemlélte. – Úgy látom, reggelre jobban lesz. Nem készültünk rá, hogy újabb vendégünk lesz, de ennél jobban nem is időzíthetett volna.

– Az a fiú nem mondta el nekünk, hová kísér minket – jelezte Gary, és hangja olyan rekedt volt, mintha egy karcos bakelitlemezről szólna. – És hol van a mester? Miért éppen ide jöttünk?

– Borrao nem egy közlékeny alkat – nevetett a nő. – Rebort mesternek máshol akadt dolga, de…

– Talán megsérült valaki a tűzben? – gyanakodott Lora.

– Igen. Kigyulladt egy ház Kőháton, a mester ott van, ahogyan közös barátunk, Aitor is. Reggel ő is eljön, hogy feleljen a kérdéseitekre. Ma este viszont nálam szálltok meg, szóval engedjétek el magatokat végre! Hány évesek vagytok?

– Én tizennyolc – felelte Lora.

– Én tizenhét – motyogta Gary.

Jolanda felmutatott egy nagy üvegkorsóban lötyögő, rózsaszínes árnyalatú italt.

– Akkor feltétlenül kóstoljátok meg a rózsasört! Errefelé ez a kedvenc a korotokbeli ifjak körében. Lora elfintorodott.

– Köszi, majd máskor.

– Én sem kérek – suttogta Gary.

A kocsmárosnő megvonta a vállát, és látványosan kiöntötte egy vödörbe az italt, majd ugyanezt tette két másik korsóval meg a pulton álló kancsókkal.

– Szóval, a fogadómban itt lent minden a szórakozásé, fent viszont… az alvásé, természetesen. Megfáradt vándorok szállnak meg nálam.

– Na persze! – horkantott fel Lora.

A lépcső tetejéről Bill szólt le hozzájuk:

– Lány vizes. Aludni.

Hangja mély volt, dörmögő, és Lora biztos volt benne, hogy a férfi nem ismeri ki teljesen magát agyának labirintusában. Ügyet sem vetve a szigorú megjegyzésre, végignézett a fáklyafényben úszó berendezésen. A faragott asztalok körül padok és tömzsi székek hevertek szanaszét, mintha minden vendég egyszerre, sürgősen távozott volna. Erre utaltak a kiömlött fakupák, üvegkorsók, koszos tányérok is. A földön heverő almacsutkák, saját levükben pácolódó, legyek lepte hússzeletek nemcsak szagukkal borzasztották el Lorát, hanem látványuk is undort keltett benne. A fogadó kis ablakai az esti utcára néztek, s bár minden szárnyuk ki volt tárva, alig engedtek be egy kevés levegőt. Nem mintha a kinti annyival frissebb lett volna.

Miután Jolanda háromszor szólította őt a lépcső tetejéről, megindult. Felvonult a nyikorgó tákolmányon, majd követte a nőt a szűk folyosó végéig. Jolanda egy hátsó szobához vezette, ahová a nő be is lépett, ám mielőtt Lora követhette volna, Gary kifordult onnan.

– Mi van? – kérdezte Lora.

– Amíg átöltöztetik a lányt, nem illene maradnom – magyarázkodott Gary. – Viszont Tom bent van. Háttal az ajtónak fekszik.

– Akkor honnan tudod, hogy ő az? Van előtte egy névtábla?

– Nem! A köpenyéről és az alkatából már sejtettem, hogy ő az, de amikor beléptem, a szalma megfacsarta az orrom, eltüsszentettem magam, mire ő felriadt. Hát rákérdeztem. Erre oldalra biccentette a fejét, épp úgy, mint egy kiskutya, amikor figyel. Szóval, ő Tom.

– Biztosan már korábban átkísérték.

– Menjetek be, drágáim – kedveskedett a kocsmárosnő, utat mutatva.

Amint Loráék átlépték a küszöböt, becsapódott az ajtó és kattant a zár. Lora hiába feszegette és csapkodta dühösen, az meg sem moccant. Káromkodott egyet, végül feladta.

A fakó fáklyafényben úszó szobában szalmaágyak sorakoztak a két falnál. Az ajtóval szemközti oldalon két zsalugáterrel besötétített ablak állt.

A legbelső matracon szuszogó alak körvonala sejlett fel. Lorának nem tetszett, hogy az új lányt olyan közel tették hozzá. Kinevezett magának egy matracot, megragadta és átvonszolta az ajtó mellé. Ezután az új lány fekhelyét is átráncigálta a sajátjához, hogy őrizze. Nem fogadott el segítséget Garytől, hiába ajánlkozott a fiú. Senkiben nem bízott. Bár, ahogy elnézte, amint Gary azon tanakodva téblábol, hová feküdhetne, nem éppen ő tűnt a legveszélyesebbnek. Sokkal bizalmatlanabb volt a csuklyás fickót illetően.

~ 2. ~

Zümmögés és légylábak csiklandozása ébresztette fel Garyt. Elhessegette a zavaró rovart, majd körülnézett; a korhadt, fából tákolt zsalugáteren át beszűrődő napsugarak üres matracokra vetültek. A por aranylott a levegőben.

Talpra ugrott, kitárta a nyikorgó a zsalugátert és a koszos ablakot, hogy fényt engedjen a szobába, majd kihajolt. Az idő hűvös és nyirkos volt; nedves föld és ázott lovak szaga keveredett odakinn. Az utcazaj, ami eddig csak tompán szűrődött be, felélesedett. Leginkább férfiak járkáltak az utcán vagy zsákokat dobáltak szekerekre, a nők vízzel teli dézsákat cipeltek az épületekbe. Na és ott cirkáltak körülöttük a gőgös ábrázatú mustáringesek.

Aztán Jolanda jelent meg odalent, az út szélén meglendített egy vödröt, melyből sötét víz zúdult az árokba. Miután végzett, felpillantott.

– Nocsak, jó reggelt! – üdvözölte vidáman a fiút. – A leányok már legalább egy napórája lent vannak. Az asztal terítve vár.

– Leányok? – csodálkozott Gary, és a szalmamatracok felé pördült, mert rögtön eszébe jutott a lány, akit előző este találtak. Visszazárta az ablakot, majd újra megfordult, de ekkor hátrahőkölt ijedtében.

– Tom? Esküszöm, az előbb nem voltál itt!

Tom ott gubbasztott az ablak melletti matracon és egy szalmaszállal játszott. Válaszként oldalra biccentette a fejét. Gary legyintett, és nagy ívben kikerülve elhaladt mellette. Amikor a kilincsért nyúlt, Tom is odakapott.

– Te viccelsz velem? – hőkölt hátra Gary az elképesztő gyorsaság láttán, mire a csuklyás fiú, ügyet sem vetve rá kinyitotta az ajtót, aztán előrenyomult.

Gary visszanézett: az ablak és a bejárati ajtó legalább tizenöt lépésnyi távolságra volt egymástól. Márpedig ha Tom nemrég még a matracon ült, mégis hogyan ért oda hozzá ilyen gyorsan és hangtalanul? Végül meggyőzte magát, hogy biztosan csak nem hallotta a lépteit, meg aztán nyilván gyors is a srác; ilyen hosszú lábakkal ez nem meglepő.

A kocsmában az esti rendetlenségnek nyoma sem volt. A padlót felmosták, az asztalok, padok, székek rendezetten sorakoztak, a poros kis ablakokon halvány fény szűrődött be. A pult mellett hosszú asztal állt. Ennél ültek a lányok, egymás mellett, mindkettő egyszerű, vászonból varrt barna ruhát viselt, szolid spirális mintákkal. Lora hol a ruha ujját húzogatta, hol a felsőrész csipkeszegélyét babrálta.

A másik lány nyugodtan várakozott egy fehér csészével a kezében, melyben tea gőzölgött. Garynek megakadt a lányon a tekintete. Nem úgy találta vonzónak, mint Lorát, aki szúrós zöld szemével bárkit megbabonáz; őt bájos, lágy vonásai tették elragadóvá. Oldalra font, szőkésbarna haja ráfeküdt a ruha fehér fodraira. Éppen belekortyolt a teába, amikor észrevette Garyt. Hatalmas, mézbarna szeme kíváncsisággal telt meg.

– Biztosan te vagy Gary – üdvözölte, majd a mellé letelepedő Tomhoz fordult. – Te pedig Tom.

Rejtőzködő társuk nem reagált. Két marokkal nyúlt az étel után, és hozzálátott a habzsoláshoz.

– Gyerünk, ülj le, fiú, ide az asztalfőre – unszolta Jolanda Garyt. – Van itt ropogós kenyér, kolbász, meg mindenféle hús, sajt és gyümölcs.

Gary leült, és hol az egyik, hol a másik lányra nézett, ahogy Jolanda serény keze folyton kitakarta előtte a képet.

– Emma vagyok – mutatkozott be az új lány. – Lorával azóta beszélgetünk a történtekről, amióta felkeltem. Elképesztő, hogy értjük egymást! Én Magyarországról jöttem, és szintén úgy érzem, hogy az anyanyelvemen beszélek.

– És ő sem emlékszik semmilyen folyóra, amibe beleesett volna – egészítette ki Lora, majd pufogva feladta a ruha ujjával való küzdelmet.

– Kedveseim, ezt később megbeszélitek – szakította félbe őket Jolanda, látványosan az ajtó felé biccentve.

A küszöbön álló férfi magas volt és izmos, fekete, hosszú ujjú lenvászon inget viselt, melyet a nyakánál két bőrszál díszített. Mintha Borrao lett volna, húsz évvel idősebb kiadásban. Sötét haja rendezett tincsekben állt, arca borostától sötétlett. Fekete szeme érdeklődőn villant végig rajtuk, majd Garyhez érve elidőzött rajta. A fiút már éppen zavarba ejtette az őt mustráló, összeszűkült szempár, amikor a férfi végre odament hozzájuk, és bemutatkozott:

– Aitor Mondrau vagyok, a katonák parancsnoka. A mester jó barátom. Jolanda pedig ma reggel megüzente, hogy újabb leány érkezett. – Emmára pillantott. – Örülök, hogy jól vagytok. Bizonyosan rengeteg kérdésetek van, igyekszem felelni valamennyire.

Jolanda hellyel kínálta őt a gyerekekkel szemben lévő széken és lekapkodta az asztalról az üres tálcákat. Tom púposra megpakolt tányérját is elvette volna, de a fiú olyan erősen rámarkolt, hogy a kocsmárosnő inkább ráhagyta. Legyintett, majd felnyargalt a lépcsőn.

– Csúcs – vágta rá Lora –, én arra vagyok kíváncsi, kedves Aitor, mi a fenét keresünk itt és mikor mehetünk haza.

– Erre is választ kapsz, megígérem – felelte Aitor. – Azt már tudjátok, hogy Navatlonban vagytok, a királyi fővárosban.

– De király az nincs, igaz? – mondta Gary.

– Nincsen – bólintott a férfi. – Immár tíz éve helytartónk van, Tigrato, akit Ilvenár király bízott meg ezzel a tisztséggel.

– Hol van a királyi család? – kérdezte Emma.

– A királyné elhunyt, fiuk, Ármin herceg születése után. A herceg pedig tíz éve eltűnt. Királyunk elindult, hogy felkutassa őt, bárhol is legyen a világban.

– Tíz éve? És mi van, ha már mindkettő meghalt? – kérdezte Lora.

– Amíg efelől nincs bizonyosságunk, addig helytartónk van. Az ő tisztsége lenne a halál tényét kihirdetni. Fontosabbnak tartom viszont, hogy a jelenről beszéljünk. Nos, talán hihetetlen lesz, amit mondok: egy varázslatnak köszönhetően érkeztetek hozzánk.

A fiatalok összepillantottak.

– Elkezdem az elejétől, hogy mindent megértsetek – folytatta a férfi. – Van egy gonosz mágus, aki nap mint nap tüzet szít a környéken. Egyes városrészek már teljesen leégtek, és a királyi udvarban is történtek szándékos gyújtogatásra utaló esetek. Senki nem látta még az elkövetőt, így nem ismerjük tetteinek okát sem, viszont többen láttak már kóbor szikrát vagy tűzgolyót átsuhanni az utcán, mielőtt lángra lobbant volna egy épületet. Ezért vagyunk biztosak abban, hogy egy mágus tört az életünkre.

– Ilyen tűz volt tegnap este is? – emlékezett vissza Gary.

– Igen. Az emberek rettegnek, és tömegesen hagyják el a várost. Ha pedig nem lesz, ki dolgozzon, és a sereget nem tudjuk ellátni, a királyi város idővel védtelenné válik, szabad utat engedve a trónigényt benyújtóknak, akiket eddig oly hatékonyan visszaszorítottunk. Tigrato, vagyis a helytartó feladata megvédeni a várost, de számos teendője miatt a tűzesetek ügyében való intézkedésekkel húgát, Elinort bízta meg, aki történetesen a feleségem. – Aitor köhintett kettőt, újra végignézett rajtuk, majd folytatta a beszédét. – Mivel a gonosz varázsló eszköze a mágia, így nem maradt más választásunk, mint nekünk is mágiát alkalmazni ellene, mégpedig védelmi mágiát, melyet a város köré vonhatunk, így kizárhatjuk vagy elpusztíthatjuk őt.

– Mágiát mágiával – bukott ki Garyből.

– Ahogy mondod, fiam. És ilyen védővarázslatot kizárólag egy gloxán nevű, tenyérnyi méretű kő képes adni, csakhogy az régóta nincs egy darabban. Egyik felét itt, Navatlonban, az Ásványvár kriptájában őrzik, ellenben a másikat a legközelebbi déli városban, Berolnában rejtették el.

– Miért van két darabban? – kérdezte Emma.

– A gloxánból nyerhető erős mágia csak akkor működik, amikor a kő ébren van, és persze egy darabban. Sok éve a főtündér félbetörte és elaltatta, mert a tündérek túl nagy hatalmúnak vélték, és féltek, hogy rossz emberek kezébe kerül.

– Elaltat, ébren van – ízlelgette a szavakat Emma –, mintha egy kisgyerekről lenne szó.

– Emberi értelem aligha képes felfogni ezen mágikus kő erejét – magyarázta Aitor. – A tündérek mint népünk békés szövetségesei, felajánlották segítségüket feleségemnek, majd a főtündér felébresztette mágiájával a gloxánt a navatloni darabon keresztül, melytől a másik fele is bizonyosan felébredt. Egyesülni azonban csak akkor képesek, ha egészen közel lehetnek egymáshoz. Tehát szükségünk van a berolnai darabra, el kell mennünk érte.

– Sok sikert – mondta Lora.

– A helyzet nem ennyire egyszerű – ingatta a fejét Aitor. – Tíz éve egy átok miatt rengeteg embert veszítettünk el egy mágia által okozott, mindent felemésztő, mérges füstben. Végül az egész várerőd népének el kellett hagynia az udvart, így Navatlonba jöttünk. Még mindig nem tudjuk, mi volt az indok, csak annyit tudtunk, hogy azóta senki, aki ezen a világon született, nem lépheti át az erőd körül húzódó falat. Sokan megpróbálták, de mind odavesztek. Évekkel később aztán különös dolog történt; üzenetet kaptam a főtündértől, hogy egy lehetséges jövőben látták a fiamat, amint sértetlenül átlép a védővarázslaton, mert a mágia átengedi magán a Mondrau-vért. Próbát tettem, és igaz volt a sejtés, gond nélkül átléphettem a védőfalon túlra. Az volt a tervünk, hogy a feleségem a tündérek segítségével felkelti a köveket, a fiam és én pedig elmegyünk a gloxándarabért Berolnába. Ezután egyesítjük őket, védelmi bűbájt bocsátunk ki, majd újra elaltatjuk a teljes gloxánt, ezúttal örökre. De az ébresztés után megtörtént ez a különös fordulat, veletek.

– Hogy érti azt, hogy különös fordulat? – húzta össze a szemét Emma. – Maguk nem is tudták, hogy érkezni fogunk?

– Nos, az ébresztő varázslat után a főtündér jelenést látott, egyfajta üzenetet a gloxántól: a Mondrauk ugyan valóban beléphetnek, de nem hozhatják ki a gloxánt az átok területéről. Egy ideig nem értettük, mit jelent ez, amíg meg nem jelentetek ti, a másik világból.

– Tehát – elmélkedett Gary és előrehajolt –, ha senki, aki ezen a világon született, nem léphet be oda és nem hozhatja el a követ, egy megoldás maradt: hogy nem ezen a világon születettek mennek be érte és hozzák el.

– Jól mondod, fiam – helyeselt Aitor. – A kő pedig gondoskodott a megoldásról: idehozott titeket.

– Miért éppen mi? – kérdezte Emma.

– Nem tudjuk.

Lora felcsattant:

– Ez tök jól hangzik, de én azért kíváncsi lennék, hogy a bébiszitterkedés után hogyan fogunk innen hazakerülni. Remélem, retúrjeggyel utaztunk.

– Nem pontosan értem, amit mondasz, de sejtem, mit szeretnél tudni – nyugtatta a férfi. – A mágia alapja a kölcsönösség. Ha a gloxán mágiája idehozott titeket, haza is fog juttatni, miután segítettetek neki. Ebben biztosak vagyunk. Nagy eséllyel ez közvetlenül azután fog megtörténni, hogy egyesült a két darab.

– El kell tehát hoznunk a követ – foglalta össze a lényeget Emma. – Ezzel segítünk maguknak és haza is jutunk.

– Igen. A fiam és én is veletek megyünk, hiszen ismerjük a várat, sejtjük is, hová tették a követ, így rövid idő alatt végzünk. Ezenkívül egy egész csapat mustáringes fog bennünket kísérni, hogy biztosítsák utunkat.

Aitor beszívta a levegőt és felállt.

– Most átkísérlek titeket az Ásványvárba, ott töltitek a mai napot és estét, reggel pedig elindulunk Berolnába.

Ekkor Borrao lépett be az ajtón. Köszönés helyett felmutatta két ujját, közte egy papírcetli lengedezett. A lányok összesúgtak.

Aitor az emeletre mutatott.

– Jolandánál van Tribulin orvossága, Rebort mester vele küldte el.

Borrao bólintott, majd kettesével véve a fokokat felrobogott a lépcsőn. Aitor épphogy megkérdezte Garyéktől, van-e még kérdésük, Borrao már szaladt is visszafelé. Egy maroknyi orvosságos üvegcsét szorított, azzal állt meg Aitor mellett.

– Beszélnünk kell – súgta erős nyomatékkal.

– Később – közölte Aitor.

Borrao tekintete a fiatalokra villant, majd vissza a férfira.

– Ők várhatnak. Most kell beszélnünk – morzsolta ki fogai között, majd felmutatta az üvegcsét. – Éppen erről. Nem fogja…

– Később.

Aitor higgadt és határozott maradt. Borrao eleinte állta apja erélyes tekintetét, de kis idő után feladta. Mélyen beszívta a levegőt, majd sarkon fordult és köszönés nélkül elviharzott.

– Elnézést kérek, a fiam néha kissé udvariatlan – mondta Aitor, halvány mosollyal az arcán. – Jó fiú, de még az ifjak tüze ég a szívében.