Shannon Kirk

15/33

Fordította: Babits Péter
{{watermark}}

Shannon Kirk

15/33

Maradj életben!

Geopen Könyvkiadó

2025

A magyar kiadás alapjául szolgáló mű címe:

Method 15/33

Copyright © 2015 by Shannon Kirk

Magyar fordítás © Babits Péter, 2025

A két szeretett férfinak, Michaelnek és Maxnek

„Az agy fejlődése voltaképpen nem más, mint egy hatalmas önszervező hálózat fokozatos kiépülése a gének

és a környezeti hatások komplex interakciója révén.”

– Karns és szerzőtársai, Journal of Neuroscience, 2012. július 11.

Módosított intermodális ingerfeldolgozás [rövidített cím]

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás köszönet szerető családomnak a rengeteg időért és bátorításért. Férjemnek, Michaelnek, aki rutinszerűen az irodámba hordja a kávét – nélküled semmire sem mentem volna. Te biztatsz arra, hogy soha ne adjam fel. Fiamnak, Maxnek, aki, bár még nagyon fiatal, mindig megtalálja a módját, hogy támogasson, s akihez a könyvben is említett nagybetűs Szeretet köt. Szüleimnek, Richnek és Kathynek, akik elolvastak minden szövegvázlatot, s nem csupán bátorítással, de remek visszajelzésekkel is szolgáltak. Testvéreimnek, Adamnek, Brandtnek és Mike-nak – magabiztosabban állok a világban, csak mert tudom, hogy ti ott álltok mögöttem. Beth Hoangnak, unokatestvéremnek, aki igazi testvérem – a te szerkesztői vénád és állhatatos szereteted nélkül ez a könyv soha, semmilyen körülmények között nem készült volna el. Minden barátomnak és rokonomnak – köszönöm, hogy nem hagytatok magamra. Külön is ki kell emelnem testvéremet, Michael C. Caponét, a szakavatott rap- és blueszenészt. A „Fókuszálj. Kérlek. Fókuszálj. Lélegezz” az ő „Hate What’s New Get Screwed By Change” című számából ered. Mike zenéje az én múzsám, ezért hálás vagyok minden egyes soráért.

Mint laikusnak számos forrásból kellett merítenem egy olyan komplex témakör megértetéséhez, mint az intermodális neuroplaszticitás. A módosított intermodális ingerfeldolgozás és a többi tudományos kérdés messze meghaladja a felfogóképességemet. Az alábbi publikációk teremtették meg a fontos tudományos hátteret: Mary Bates: „Super Powers for the Blind and Deaf”, Scientific American, 2012. szeptember 18.; Christina M. Karns, Mark W. Dow és Helen J. Neville: „Altered Cross-Modal Processing in the Primary Auditory Cortex of Congenitally Deaf Adults: A Visual-Somatosensory MRI Study with a Double-Flash Illusion”, The Journal of Neuroscience, 2012. július 11.

Köszönöm ügynökömnek, Kimberley Cameronnak, amiért felkínálta a választás lehetőségét. Köszönöm, hogy rám szántad az idődet: a felszín mögé láttál, megejtetted azt a telefont, és megváltoztattad az életem. Kész öröm veled dolgozni, te vagy a testet öltött bűbáj. Az Oceanview Publishingnek, Bob és Pat Gussinnak köszönöm, hogy esélyt adott a 15/33-nak; külön is hálás vagyok lelkesedésükért, értékes útmutatásukért és támogatásukért. Szintén az Oceanview csapatából köszönöm Franknek, Davidnek, Emilynek, Lee-nek és Kirstennek az összes támogatást, és külön köszönöm, hogy befogadtak az Oceanview csapatába.

– Mindig csak carpe diem –

ELSŐ FEJEZET

4-5 NAPJA FOGSÁGBAN

Negyedik napja fekszem itt, és tervezem a megölését. Gondolatban sorra veszem a lehetséges segédeszközöket, megnyugvást találok a tervezgetésben… egy laza padlódeszka, egy piros kötött takaró, egy háromszögletű ablak, tetőgerendák, egy kulcslyuk, az erőnlétem…

Ahogy felidézem őket, úgy emlékszem akkori gondolataimra, mintha csak a mostani gondolataim lennének. Megint ott van az ajtónál, gondolom, noha tizenhét éve történt. Azok a napok talán örökre a jelenem részévé váltak, olyan fájdalmas részletességgel ivódott belém túlélésem minden egyes órája és pillanata. Azokban a gyötrelmes időkben teljesen magamra voltam utalva, és most azt kell mondanom – nem minden büszkeség nélkül –, hogy stratégiám, mely elhozta a kétségbevonhatatlan diadalt, beillik igazi mesterműnek.

A negyedik napon már javában katalogizáltam az eszközöket és nagy vonalakban megírtam a bosszú forgatókönyvét, méghozzá minden papír vagy ceruza nélkül – agyamban rendezgettem össze a kirakó darabkáit. Igen, rejtvénynek tekintettem ezt, amit meg kellett oldanom… egy laza padlódeszka, egy piros kötött takaró, egy háromszögletű ablak, a tetőgerendák, egy kulcslyuk, az erőnlétem… Hogyan áll össze ebből a kép?

Ahogy egyre többet gondolkodtam a rejtvényen, úgy kerestem a kirakó további darabkáit. Á, igen, a vödör, hát persze. Igen, igen, igen, a rugós matrac – vadonatúj, még a műanyag fóliát se húzta le róla. Oké, vegyük át még egyszer, keverjük össze újra a darabkákat. A tetőgerendák, a vödör, a matrac, a fólia, a háromszögletű ablak, a laza padlódeszka, a piros kötött takaró, a…

A tudományos alaposság jegyében beszámoztam mindent. A laza padlódeszka (4. eszköz), a piros kötött takaró (5. eszköz), a fólia… A lista a negyedik nap elejére a lehető legteljesebbnek tűnt. Több kell, gondoltam.

A fenyőpadló recsegésének hangja börtöncellámon túlról – dél körül ez szakította félbe gondolataimat. Egyértelműen odakint van. Ebédidő. A retesz elmozdult balról jobbra, a kulcs elfordult a zárban, azután már be is rontott anélkül, hogy akár egy pillanatra megtorpant volna a küszöbön.

Ahogy minden más étkezésnél, csak levágta ágyamra a tálcát a mostanára túl jól ismert étellel, a fehér tejesbögrével és a gyerekpohárnyi vízzel. Evőeszközök sehol. Tojásos-sonkás lepényszelet szorongott a házi kenyérrel a porcelántányéron, amelynek halvány rózsaszín mintája egy kannát szorongató nőt és egy tollas kalapban kutyát sétáltató férfit ábrázolt. Olyan természetellenes gyűlöletet tápláltam e tányér iránt, hogy még most is beleborzongok. Hátoldalán a Wedgwood és Salvator szavak szerepeltek. Ez lesz az ötödik étkezésem. Gyűlölöm ezt a tányért. Ezzel is végezni fogok. A tányér, a bögre és a pohár ugyanaz lehetett, amiből fogságom harmadik napján a reggelit, ebédet és vacsorát kaptam. Az első két napot a furgonban töltöttem.

– Még vizet? – kérdezte hirtelen mély és monoton hangon.

– Igen, kérek.

A harmadik napon kezdődött ez a rutin, és szerintem ez indította be igazán a túlélési ösztönt. A kérdés máris a mindennapok részévé vált: behozza az ételt, és megkérdezi, akarok-e még vizet. Úgy döntöttem, „igennel” felelek minden kérdésre, és megacéloztam magam arra, hogy minden egyes alkalommal „igent” mondok, még ha az egészben nincs is semmi logika. Miért nem hoz eleve többet? Mire jó ez az egész? Elmegy és bezárja az ajtót, csövek kongnak a folyosón, ahogy előtör a víz a csapból, ami a kulcslyukon át nem látható, azután visszatér egy újabb műanyag pohárnyi langyos vízzel. Miért? El kell fogadnom, hogy elrablóm logikátlan viselkedése is egyike a világ megoldatlan rejtélyeinek.

– Köszönöm – hálálkodtam visszatérésekor.

Az első nap második órájában döntöttem el, hogy kislányos udvariasságba burkolózom, amit nagyon jól tettem, mert hamar kiderült, hogy így képes vagyok túljárni elrablóm, a negyvenes éveiben járó fickó eszén. Negyven-valahány lehet, kinézetre annyi, mint az apám. Tudtam, hogy lesz elég eszem kicselezni ezt a förtelmes és undorító lényt – pedig nem voltam csak édes kis tizenhat éves.

A negyedik napon ugyanolyan íze volt az ebédnek, mint a harmadikon, de talán éppen ez kellett, hogy újabb eszközöket fedezzek fel: az időt, a türelmet, a múlhatatlan gyűlöletet, s miközben az olcsó fehér bögréből a tejet kortyolgattam, azt is megfigyeltem, hogy a vödör fémfüle éles hegyben végződik. Csak le kell vennem a vödör fülét, és máris van egy újabb eszközöm. Emellett az épület egyik emeletén raboskodtam, nem az alagsorban, ahogy eleinte, az első és második napon hittem. Az ablak előtt álló fa koronája és az idejutáshoz használt három lépcsőforduló alapján a harmadikon lehettünk. A magasságot is az eszköztáramba soroltam.

Furcsa, igaz? Még a negyedik napon sem unatkoztam. Sokan azt hinnék, ha valakit bezárnak egyedül egy szűk cellába, az hamar elfásul vagy képzelődni kezd, de nekem szerencsém volt. Az első két napom utazással telt, méghozzá elrablóm kolosszális tévedése vagy súlyos helyzetértékelési zavara folytán az elrablásomhoz használt sötétített üvegű furgonban. Oké, senki nem láthatott be, én viszont kiláthattam. Gondosan tanulmányoztam és agyamba véstem az egész útvonalat, az összes felesleges részlettel együtt, melyek értelmezése és hosszú távú emlékezetbe történő átírása napokra lekötötte a gondolataimat.

Még ma, tizenhét évvel később is megmondanám, ha bárki megkérdezné tőlem, milyen virágok nőttek a 33-as kihajtónál: mezei százszorszépek jó adag őszirózsával. Lefesteném az eget: sárbarnába hajló ködös kékesszürke. Rekonstruálnám a váratlan eseményeket, mint a vihar, ami 2,4 perccel a virágos lehajtó után tört ki, amikor a feketén dagadozó felhőkből tavaszi zápor szakadt le ránk. Emlékeznék a borsó nagyságú jégdarabokra, melyek arra kényszerítették elrablómat, hogy álljon be egy felüljáró alá, ahol elmormolt három szitkot, elszívott egy cigarettát, majd elnyomta a csikket, és folytatta az utat – pontosan 3,1 perccel azután, hogy az első jég a bűnelkövetéshez használt furgon tetején koppant. A negyvennyolc órán át tartó utazás minden részletét egyetlen filmmé gyúrtam össze, amit azután fogságom minden egyes napján levetítettem magamnak, hogy gondosan tanulmányozzak minden percet, minden pillanatot és minden egyes kockát, keressem a nyomokat és lehetőségeket, analizáljak és tervezgessek.

A furgon oldalablaka és a tény, hogy szabadon nézelődhettem, arra a gyors következtetésre indított, hogy rabságom előidézője agyatlan előember, robotpilótára kapcsolt katonai drón. Így legalább kényelmesen ellehettem a furgon padlójához csavarozott karosszékben. Felesleges is mondanom: bárhogy ellenezte szemkötőm félrecsúszását, ahhoz már túl lusta vagy szórakozott volt, hogy rendesen meghúzza a csomót, így az elsuhanó gabonatáblákból biztosan tudtam, hogy nyugatnak tartunk.

Az első éjjel 4,3 órát aludt. Én 2,1-et. Két nap és egy éjszaka után a 74-es lehajtót használtuk. Az elhagyatott pihenőhelyekről és a kínos pisiszünetekről inkább ne is beszéljünk.

Amikor utunk a végére ért, a furgon lassan legördült a lehajtó rámpáján, ahonnét hatvan mississippis blokkokban mértem az időt. Egy Mississippi, két Mississippi, három Mississippi… 10,2 blokk Mississippivel később leparkoltunk, és a motor prüszkölve leállt. 10,2 percnyire a pályától. Megereszkedő szemkötőm felső sarkában ki tudtam venni a szürkület és a telihold színtelen fényében fürdő mezőt. A furgont körülölelő fa sóhajnyi ágait. Egy fűzfa. Mint Nanáé, csakhogy ez nem Nana háza.

A kocsi mellett van. Felém tart. El kell hagynom a furgont. Nem akarom elhagyni a furgont.

Összerezzentem, ahogy fém siklott fémen, és a furgon ajtaja éles dörejjel kitárult. Itt vagyunk. Azt hiszem, itt vagyunk. Itt vagyunk. Szívem gyorsabban vert a kolibri szárnyánál. Itt vagyunk. Veríték ütött ki a homlokomon. Itt vagyunk. Karom elvesztette minden ernyedtségét, vállam egyenesre feszült és nagy T betűt formált a gerincemmel. Itt vagyunk. S tovább zakatolt a szívem – a földet megrengettem volna, tengeri szökőárat támasztottam volna azzal a dobolással.

Vidéki szél süvített be elrablóm mellett, mintha vigasztalásomra sietne. Egy pillanatra elvesztem hűs gondoskodásában, de a férfi jelenléte éppoly hirtelen megtörte a varázst, ahogy jött. Nem láttam persze rendesen, tekintve a félig lecsúszott szemkötőt, inkább csak éreztem, ahogy megtorpant és rám meredt. Milyennek látsz? Csak egy fiatal lánynak, akit odakötöztél egy székhez a szaros kis furgonod hátuljában? Számodra ez a normális? Te kibaszott kretén.

– Ne sikítozz, és ne kezdj el sírni vagy könyörögni, ahogy a többiek – utasított olyan hangon, mint aki napokig tartó tépelődés után felismeri az élet egyik nagy igazságát.

Szélsebesen a hang felé kaptam a fejem, mint egy megszállott, hogy ezzel kibillentsem az egyensúlyából. Nem biztos, hogy sikerült, de mintha egy pillanatra hátrahőkölt volna.

– Ettől jobban érzed magad? – kérdeztem tőle.

– Fogd be, te hibbant picsa! Szart se érdekel, mit pofázol. – Hangosan és hadarva beszélt, mintha emlékeztetné magát, hogy itt ő diktál. A decibelekből arra következtettem, hogy bárhol is legyünk, magunk vagyunk. Ez nagyon nem jó. Nem fél kiabálni. Egyedül vagyunk, csak mi ketten.

A furgon billenéséből tudtam, hogy megmarkolta az ajtókeretet és felhúzta magát. Nyögött az erőfeszítéstől, én pedig elégedetten jegyeztem fel zihálását a személyi lapjára. Jellemző. Értéktelen dagadt kis fasz. Árnyak és tört mozdulatok közeledtek felém, azután a felülről érkező fénynél valami ezüstös villant a kezében. Amint befurakodott a személyes terembe, megéreztem bűzét, az állott verítéket, a test háromnapnyi kipárolgását. Lélegzete buggyant levesként terjengett a levegőben. Összerándultam, a sötétített üveghez fordultam, és visszatartott lélegzetemmel bedugaszoltam az orrom.

Levágta a ragasztószalagot, amivel a székhez kötözött, és papírzacskót húzott a fejemre. Na, te csökevény, rájöttél, hogy hiába kötötted be a szemem?

Miután elfogadtam szükségszerű rosszként az utazó karosszéket, most megint nem tudtam, mit tartogat számomra. Ezzel együtt nem tiltakoztam, amikor beterelt valahová, ami leginkább egy tanya lehetett. Érezni lehetett az egész nap itt legelésző tehenek és a lábamat karistoló éles fűszálak szagát, ebből arra következtettem, hogy egy mezőn át haladunk.

A második nap csípős éjszakája még a bélelt fekete esőkabáton át is lehűtötte karomat és mellkasomat. A papírzacskó és a megereszkedett szemkötő ellenére a hold megvilágította utamat. A fickó pisztolyt nyomott a hátamba, úgy terelt maga előtt, hogy félvakságomban csak ez a fény vezéreljen, ez volt hatvan másodperc. Magasra emelt térddel lépdeltem, ami segített tartani a számolás ütemét, míg ő dohányos tüdejével szuszogott mögöttem. Mint egy kétszemélyes katonai felvonulás: egy, sssz, kettő, sssz, három sssz, négy…

Magamban összevetettem gyászmenetemet azoknak a matrózoknak a sorsával, akiket pengével kergettek a hajópallóról a hullámsírba, így máris rátaláltam első eszközömre: szilárd talaj. Azután változtak a viszonyok, már nem érzékeltem a hold jelenlétét. A talaj mintha engedett volna szükségtelenül erőltetett és nehéz lépteim alatt, miközben száraz por verődött fel csupasz bokámra; ebből egyszerű földútra következtettem. Mindkét oldalról faágak karcolták a karomat.

Nincs fény + nincs fű + ösvény + fák = Erdő. Ez nagyon nem jó.

Lüktetett a nyakam, és a szívverésem mintha önálló életre kelt volna, amikor eszembe jutott az esti híradó beszámolója egy másik tinilányról, akire egy másik államban, innét messzire találtak rá. Akkor még milyen távolinak tűnt a tragédiája, mennyire nem illeszkedett hétköznapi valóságomba! Kezeit összekötözték, ártatlanságát elvették, testét sekély sírba temették, a legnagyobb pusztítást mégis a prérifarkasok és pumák vitték végbe, a dülledt szemű denevérek cinkos kacsingatása és az éjszakai baglyok gyászos tekintete mellett. Hagyd abba… számolj… ne felejts el számolni… tartsd az ütemet… fókuszálj…

A borzalmas gondolatok miatt kezdtem elveszíteni a tájékozódó képességem. Elvesztettem a fonalat. Félresöpörtem a rettegésem, és megkeményítettem magam, mélyen beszívtam az éjszakai levegőt, és visszafogtam a mellkasomban verdeső kolibrit, ahogy apám tanította az apa-lánya dzsiudzsicu- és tajcsiórákon, s ahogy az alagsori laborban tartott orvosi könyveim is tanácsolták.

Miután az erdőben megtett első lépéseknél rövid pánikroham tört rám, hármat hozzáadtam a számításomhoz. Miután hatvanig értem a sűrű erdőben, kibukkantunk a rövidre nyírt fűbe és a hold zavartalan fényfolyamába. Valami tisztás lehet. Csakhogy nem tisztás, igaz? Kövezet. Akkor miért nem itt parkolt? Szilárd talaj, terra firma.

Egy újabb pázsitfolton megtorpantunk. Kulcsok csörögtek: ajtó nyílt. Mielőtt elfeledkeztem volna a számolásról, feljegyeztem magamba a teljes időtartamot, ami a furgont elválasztotta az ajtótól: 1,1 perc gyalogosan.

Nem nyílt alkalmam felmérni az épület homlokzatát, ezért fehérre festett tanyaházat képzeltem el. Elrablóm azonnal felterelt a lépcsőn. Egy forduló, két forduló… A harmadiknál 45 fokos balfordulatot csináltunk, megtettünk három lépést, majd újra megálltunk. Kulcsok csörögtek. Retesz csúszott félre. Zár nyílt. Ajtó csikorgott. A fickó lehámozta fejemről a zacskót és a szemkötőt, mielőtt belökött 4 × 6-os cellámba, ahonnét nem nyílt más kijárat.

A teret itt is a holdfény világította be, ahogy beszűrődött a háromszögletű ablakon, ami magasan és az ajtótól jobbra nyílt. Előttem kétszemélyes rugós matrac feküdt a földön, alatta szivacsos ágyderékkal, körötte félkész, lábak nélküli fakerettel, mintha valaki összeszerelés közben megunta volna a munkát. Mint egy festővászon, amit nem feszítettek ki rendesen. A hevenyészett ágyon fehér pamutlepedő, párna és piros kötött takaró kiterítve. Fejem felett három tetőgerenda húzódott: egy az ajtófélfa felett, egy a helyiség felezővonalán, egy az ágyam felett. A mennyezet elég magasnak tűnt, hogy valaki felköthesse magát az egyik gerendára, ha azt a kiutat választja. És ennyi. A kísértetiesen steril és tiszta helyiségben süket csend volt. Még egy szerzetes is sivárnak érezte volna ezt a vákuumot.

Egyenesen a hevenyészett ágyhoz léptem, amint a fickó rámutatott a vödörre mint a fürdőszobámra, ha az éjszaka folyamán „pisilnem vagy szarnom” kell. A hold felragyogott a távozásakor, mintha ő is kifújná a galaktikus tüdejében tartogatott levegőt. Ezen a világosabb helyen végre hanyatt dőltem a kimerültségtől, hogy számba vegyem az érzelmi hullámvasút pályájának kiemelkedő csúcsait. A furgontól és a szorongástól eljutottál a gyűlöletig, a megkönnyebbülésig, a félelemig, az ürességig. Elég a csapongásból, különben nem győzhetsz. Mint bármely kísérletemnél, kellett egy állandó tényező, ami ilyen körülmények között csakis a szenvtelen tárgyilagosság lehetett, továbbá egészséges adag viszolygás és határtalan gyűlölet, amennyiben szükséges az állandó tényező fenntartásához. Azok után, amiket fogságomban eddig hallottam és láttam, nagy szükségem lesz ezekre az összetevőkre is. Nem mintha nehezemre esne használni őket.

Ha van olyan tulajdonság, aminek hasznát veszem a fogságban – akár az isteni elrendelés folytán, akár anyám következetességének, apám küzdősportok iránti rajongásának vagy a puszta túlélési ösztönnek hála –, az egy tábornokra is jellemző kitartó, szenvtelen, számító, bosszúszomjas és következetes tárgyilagosság.

Nem először vetettem ebbe a bizalmam. Olyannyira, hogy általános iskolában a nevelési tanácsadó ragaszkodott a pszichológiai vizsgálatomhoz, miután az iskolavezetést komolyan kezdték aggasztani érzelemmentes reakcióim és a félelem látszólagos hiánya. Elsős tanárom különösen azért aggódott, mert nem jajgattam, ugráltam vagy sikítoztam, mint a többiek, amikor egy fegyveres tüzet nyitott a tantermünkben. A biztonsági kamera felvételének tanúsága szerint ehelyett szenvtelenül vizsgáltam hisztérikus viselkedését, verítékező és pattanásokkal borított arcát, kitágult pupilláit, lázas szemmozgását, vézna karjait és szerencsére siralmas célzóképességét. A mai napig emlékszem, mennyire nyilvánvalónak láttam, hogy be van drogozva; egészen máshol jár a cracktől, a herointól vagy mindkettőtől – igen, ismertem a tüneteket. A tanár íróasztala mögött, a tűzriasztó alatti polcon feküdt a vészhelyzeti megafon, egyszerűen csak oda kellett mennem. Mielőtt meghúztam volna a riasztó karját, „LÉGIRIADÓT” kiáltottam a megafonon keresztül, ahogy csak hatéves tüdőmtől kitelt. Az elcseszett drogos kocsonyaként omlott a földre, és telepisálta a nadrágját.

A videón, ami előtérbe hozta orvosi vizsgálatom szükségességét, osztálytársaim kórusban sikoltoznak, tanárom térden állva esdekel az Úr segítségéért, míg én a széken állva kiabálok a megafonba, mintha iskolai drámát rendeznék. Copfos fejem féloldalt billen, megafont tartó kezem babahájas pocakomon nyugszik, félmosolyom pedig tökéletesen passzol a szememből sugárzó cinkos örömhöz, mellyel a kiérkező és a lövöldözőt leteperő rendőröket fogadom.

Miután megsorozott az összes létező teszttel, a gyerekpszichológus azt a következtetést vonta le szüleimnek, hogy nagyon is képes vagyok az érzelmekre, csak kivételes hatékonysággal fojtom el a figyelemelterelő és improduktív gondolatokat. „Az agyi CTI szerint a logikus gondolkodásért és tervezésért felelős homloklebeny nagyobb az átlagosnál. Kilencvenkilenc százalékkal, de ha engem kérdeznek, van az százegy is. Ettől még nem szociopata, csak megérti és képes háttérbe szorítani az érzelmeit. A lányuk ezt úgy írja le, mintha lenne egy belső kapcsolója, amelyet bármely pillanatban képes fel- és lekapcsolni, hogy megtapasztalja az olyan emberi érzéseket, mint öröm, félelem és szeretet.” Pszichológusom ezen a ponton diszkréten köhintett. „Nézzék, még sosem volt ilyen páciensem, de ha máshonnét nem is, Einsteintől tudjuk, mennyire korlátoltak az ismereteink az emberi aggyal kapcsolatban. Sokak szerint csak töredékét használjuk ki az agyi kapacitásunknak. A lányuk… nos, ő felettünk áll egy szinttel. Hogy aztán áldás vagy átok-e, még korai lenne megmondani.” Azt persze senki sem tudta, hogy minden szót kihallgatok a rendelő ajtajának résén át. S el is tárolom őket elmém merevlemezén.

Az a kapcsoló nagyjából igaz, csak kicsit leegyszerűsítettem a dolgot. Inkább tudatos választás ez, de miután a mentális döntéseket nem könnyű elmagyarázni, kapcsolót mondtam. Annyiban mindenképp szerencsém volt, hogy ilyen jó orvost kaptam ki. Minden előítélet és kétely nélkül meghallgatott. Őszintén hitt abban, hogy nem tudhatunk mindent. Az utolsó ülésünk után felpöcköltem a kapcsolót, és megöleltem.

Néhány hétig tanulmányoztak, írtak néhány jelentést, azután a szüleim visszahelyeztek a normális közegembe: visszatértem az első osztályba, és építettem egy labort az alagsorban.

* * *

Fogságom harmadik napján – az első napon, amit nem a furgonban töltöttem – elkezdtük felállítani a napi rutint. Napi három étkezés, amit ő szolgál fel azon a hülye porcelántányéron, a fehér bögrében tejjel, a kis pohárban a vízzel, amit egy nagyobb pohár langyos víz követ. Minden étkezés után viszi a tálcát az üres tányérral, bögrével és poharakkal, közben emlékeztet, hogy csak akkor kopogjak, ha használnom kell a mosdót. Ha nem kapok választ időben, „használjam a vödröt”. Sosem használtam a vödröt. Mármint arra, hogy könnyítsek magamon.

Akkortól ezt a meghatározott napi rutint törte meg a látogatók érkezése. Igaz, a látogatások idejére bekötötte a szemem, így nem lehettem biztos a teljes kilétükben, de azután, ami a 17. napon történt, nekiálltam katalogizálni az összes apró részletet, hogy utóbb alapos bosszút állhassak ne csak elrablómon, de látogatóimon is. Azt még nem tudtam, mihez kezdjek azokkal, akik a lenti konyhában vannak, de ennyire ne szaladjunk előre.

Első látogatóm a 3. napon érkezett. Csakis orvos lehetett, a hideg ujjaival, ezért a Doktor címkét kapta. Második látogatóm a 4. napon jött, a Doktor társaságában, aki közölte:

– Jól van, a körülményeket tekintve.

– Szóval ő az? – kérdezte fojtott hangon második látogatóm, akit elkereszteltem Mr. Evidensnek.

Amikor a Doktor és Mr. Evidens távozott, a Doktor azt tanácsolta börtönőrömnek, hogy mindent tegyen meg a lelki nyugalmam érdekében, ennek ellenére a fickó semmivel sem járult hozzá a lelki nyugalmamhoz, amíg a 4. nap végén el nem kértem tőle a 14., 15. és 16. számú eszközöket.

A fények már kezdtek halványulni fogságban töltött negyedik napom végén, amikor a padlódeszkák újra megcsikordultak. A 8. eszköz, a kulcslyuk révén megerősítést nyert a tény, hogy vacsoraidő van. Kinyitotta az ajtót, és átadta a tálcát a helyzethez legkevésbé sem illő tányérral, a bögre tejjel és a pohár vízzel. Lepény és kenyér megint.

– Nesze.

– Köszönöm.

– Még vizet?

– Igen, kérek.

Ajtó záródik, csövek kongnak, víz folyik, visszatér: még víz. Miért, miért, miért csinálja ezt?

Elfordult, hogy távozzon.

Mellkasomig lehajtott fejjel és a legmegalkuvóbb, legszíntelenebb hangon, amit ki bírtam préselni magamból, megállítottam.

– Elnézést. Nem igazán tudok aludni, és azon tűnődöm, hogy ez… szóval, ha nézhetnék tévét, vagy hallgathatnék rádiót, vagy olvashatnék, vagy kapnék egy ceruzát néhány lappal…? Az talán segítene.

Felkészültem az arcátlanságomért járó verbális kirohanásra, esetleg testi fenyítésre.

Meredten rám nézett, felmordult, majd távozott anélkül, hogy nyugtázta volna kérésem.

Negyvenöt perccel később meghallottam a padlódeszkák immár jól ismert recsegését. Gondoltam, hogy visszatér a bevett rutin szerint, elvinni a tányért, a bögrét és a poharakat, de amikor kinyitotta az ajtót, láttam, hogy széles mellkasához egy régi, tizenkilenc hüvelykes tévét és egy nagyjából harminc centi hosszú kacatvásáros táskarádiót szorít, a hóna alatt egy jegyzettömbbel és egy iskolásoknak való műanyag tolltartóval. Ez utóbbi – rózsaszín tok, két lóval az oldalán – az a fajta, amit a legelső tanítási napra vesznek, és egy héten belül elhagynak. Talán egy iskolában lehetek, futott át az agyamon. Ha igen, elhagyatott.

– Ne kérj több szart – mordult rám. Felkapta ágyamról a tálcát, mire a tányér összecsörrent a bögrével, és felborultak a poharak. Távozáskor bevágta az ajtót. Zajok. Kellemetlen zajok.

Magamba fojtottam várakozásomat, ahogy elhúztam a rózsaszín tolltartó cipzárját, mely mögött egy tompa és elkoptatott ceruzát sejtettem.

Ilyen nincs! Nemcsak két új ceruza, de egy harminccentis vonalzó és egy ceruzahegyező is. A fekete hegyező oldalán a 15-ös szám állt. Azonnal mint kiemelten értékes, 15-ös számú eszközt vettem leltárba, legfőképpen a benne rejtőző kis borotvapenge miatt. A 15. eszköz magán viseli saját azonosítóját. Elmosolyodtam a kissé önkényes gondolatra, hogy a hegyező céllal csatlakozott felkelésemhez, hűséges katonaként jelentkezett szolgálatra, és eldöntöttem, hogy a „15” mindenképp szerepelni fog a menekülési tervem nevében.

Annak érdekében, hogy elrablóm úgy érezze, értékelem a fáradozását, bedugtam a 14. eszközt, a tévét, és úgy tettem, mintha nézném. Nyilvánvalóan nem az egóját akartam simogatni, de néha szükséges ilyen engedményeket tennünk annak érdekében, hogy tévhitekbe ringassuk és megerősítsük a gyenge önértékelésű ellenséget, amíg el nem jön az idő, hogy beélesítsük a csapdát, meghúzzuk a zsinórt, és lecsapjunk egy gyorsan kimért, halálos ütéssel. Jó, annyira gyors azért ne legyen. Legalább szenvedjen egy kicsit! Kiakasztottam a vödör fülét, hogy csavarhúzónak használjam az éles végét.

Nem létezett sem a házban, sem a környező földeken hozzám fogható, aki a tudatosság magasabb fokán állt volna akkor éjjel. Még a hold is erőtlen hajnalfénnyé halványult, mire végigdolgoztam a teljes 4. éjszakát.

Nem vette észre az apró változtatást börtöncellámban, amikor az 5. napon elhozta a reggelimet, megint csak az otromba porcelántányéron. Ebédidőben vissza kellett nyelnem a kuncogást, amikor azt kérdezte, kérek-e még vizet.

– Igen, kérek.

Nem sejtette, mi vár rá, ahogy azt sem, meddig vagyok képes elmenni az igazamért.

* * *

Nem érdekel, mit mondtak a hírekben. Nem szöktem el otthonról. Ez nyilvánvaló. Miért szöktem volna el? Oké, haragudtak. Tomboltak, de támogattak volna. Hiszen ők a szüleim, én pedig az egyetlen gyermekük.

– De hát eminens tanuló vagy. Mi lesz így az iskolával? – kérdezgette apám.

Még inkább összezavarodtak, amikor felkeresték a klinikát, és kiderült, hogy hetedik hónapja titkolom előlük az igazat.

– Hogyan lehet hét hónapos terhes? – kérdezte anyám a nőgyógyásztól még akkor is, amikor tekintetével már elfogadta tagadhatatlan állapotom.

Bizony ám, nem csupán „felszedtem pár kilót” – duzzadó melleimtől lefelé tökéletesen kerek golyóbissá váltam. Tulajdon önámítása felett érzett szégyenében anya lehajtotta fejét, és sírva fakadt. Apám bizonytalan kézzel tapogatta a hátát; nem igazán tudott mit kezdeni a feleségével, aki csak nagy ritkán ontott könnyeket. Az orvos rám nézett, és lebiggyesztette ajkait – noha nem túl bántóan –, mielőtt rátért a közeljövő kérdéseire.

– Jövő héten újra meg szeretném vizsgálni. El kell végeznem néhány tesztet. Kérem, egyeztessenek egy időpontot az asszisztensemmel.

Ha akkor tudom, amit most, fogékonyabb lettem volna a jelekre, ám ehelyett túlságosan is átéreztem szüleim csalódottságát, hogy felismerjem a kétszínűséget az asszisztens tekintetében vagy a klorofillködöt oda nem illő jelenléte körül. Csak azért emlékszem rá, mert tudattalanul eltároltam magamban ezt az információt. Ahogy közelebb léptünk, a feszes, ősz kontyot viselő nő a zöld szemével és kipirosítózott arcával kizárólag az anyámhoz beszélt.

– Mit kért az orvos, mikor jöjjön? – tudakolta.

– Azt mondta, a jövő héten – felelte anya.

Apám nem tágított, befurakodott anyám személyes terébe. Ahogy összegabalyodtak a tagjaik, kétfejű sárkány benyomását keltették.

Anya egyik kezével kis táskáját babrálta, a másikat megfeszítette és elernyesztette egy képzeletbeli nyugilabda körül. Az asszisztens konzultált az előjegyzési naptárral.

– Esetleg jövő kedden kettőkor? Várjunk csak, akkor iskolában lesz, nem? A Prospectbe jár, igaz?

Anya gyűlöli a felesleges dialógusokat. Szokványos esetben elengedte volna a füle mellett, de még inkább egy gúnyos horkanással minősíti az iskolámra vonatkozó kérdést. Szokványos esetben nem hagyott volna retorzió nélkül egy ilyen értelmetlen szócséplést. „Tényleg számít, hová jár?” Lobbanékony és kivételesen hatékony, alapos és módszeres, lekicsinyel mindent és mindenkit – ilyen az én ügyvéd anyám. Aznap mégis a kétségbeesett anyukámmá silányult, aki kapkodva felelt a céltalan kérdésre, miközben saját naptárát forgatta.

– Igen, igen, a Prospectbe. Esetleg fél négy?

– Hogyne. Legyen jövő kedd három óra harminc.

– Köszönöm. – Anya ekkor már alig figyelt, csak sietve kiterelt engem és az apámat a klinikáról. Az asszisztens viszont követett minket a tekintetével, én pedig követtem őt, ahogy követett minket. Akkoriban még azt gondoltam, csak szaftos pletykákra vadászik egy „prominens családot” sújtó „szerencsétlen” terhesség kapcsán.

A kartonomról természetesen leolvashatta a címem, és az imént megkapta a megerősítést is, hogy nem valamelyik helyi magániskolába járok. Így már biztosan tudta, hogy alig egy saroknyira lakom a középiskolámtól, amiből helyesen vonta le a következtetést, hogy gyalog járok be, végig a lombos és kellően elhagyatott vidéki úton. Mint egy szépen becsomagolt ajándék, úgy hullottam az ölébe. Hideg számítástól fénylő tekintete és görbe sasorra mögött nyilván felépítette az egész tervet, mielőtt még elhagytuk volna a klinikát. Talán megcsal az emlékezetem, és eltorzítja a képet, de látom magam előtt, ahogy felveszi a telefont, és elfedi rózsaszínre rúzsozott ajkait, amikor beszélni kezd. Emlékeimben még eközben sem veszi le rólam a zöld szemét.

Anya nyilván sokkal hamarabb felfigyelt volna másállapotomra, ha a megelőző három hónap túlnyomó részét nem a New York-i Déli Körzetben tölti peres ügyekkel. Egy hétvégén tért csak haza, és gondoskodtam róla, hogy egy barátommal akkor is „síelni menjek Vermontba”. Apám egyszer vonatra ült, hogy meglátogassa. Én maradtam otthon, felügyelet nélkül és még töretlen bizalomban, hogy elvégezzem a házi feladatomat és a laborkísérleteket az alagsorban.

Félreértés ne essék, anya szeret minket. Ugyanakkor apámmal mindketten tudtuk, hogy jobb őt békén hagyni, amikor átvált „peres üzemmódra” – ha életbe lépett a háborús direktíva, és egyetlen cél lebegett a szeme előtt: a tárgyalótermi győzelem, amit 99,8 százalékos arányban ki is harcolt. Azért ez nem rossz esély. A cégek ennek megfelelően imádták, míg a panaszosok gyűlölték. A DOJ, SEC, FTC és mindenféle kormányiroda, plusz az államügyészi hivatal ki is kiáltotta „az ördög ügyvédjének”. A liberális sajtó rutinszerűen ostorozta, de csak annyit ért el, hogy megtöltötte az előjegyzési naptárát, és megszilárdította csodatévői hírét. „Gonosz”, „kíméletlen”, „fáradhatatlan”, „könyörtelenül célratörő” – ilyen jelzők repdestek a cikkekben, melyeket bekeretezve kiaggatott az irodája falára. Megátalkodott lenne? Ami engem illet, szerintem inkább sebezhető.

Apám azért sem kérdőjelezte meg gyarapodó súlyomat, mert csupán az olyan felfoghatatlanul és észlelhetetlenül parányi dolgokban látja meg a részleteket, mint a kvarkok és protonok. Mint egykori kommandósból lett fizikusnak a sugárkezelés a szakterülete. Életünk akkori szakaszában lázasan dolgozott egy könyvön, mely a ballonkatéteres belső sugárkezelés lehetőségeit tárta fel a mellrák gyógyításában. Ahogy így visszaemlékszem, rá is jellemző volt egyfajta csőlátás. Anyám lelki szemei előtt a perek lebegtek, apáméi előtt a leadási határidők. Egyéb irányú elkötelezettségeik és rohanó életük teljes tudatlanságra kárhoztatta őket – már ami a másállapotomat illeti. Ezzel persze nem kívánom rájuk hárítani a felelősséget. Én sodortam magam ebbe a helyzetbe. Magamnak és persze egy másik személynek köszönhettem áldott állapotomat. Soha nem is bántam meg, amit mások talán „megtévedésnek” tartanának. Soha nem is fogom bánni – mások viszont annál inkább.

A klinikától hazavezető úton némán ücsörögtem az autó hátuljában, ameddig csak tudtam. Szüleim ezalatt egymás kezét szorongatták, és egymást vigasztalgatták az első ülésen anélkül, hogy ujjal mutogattak volna bárkire. Gyanítottam, hogy anyát mardossa a szülői bűntudat, ezért megpróbáltam tudatni vele, hogy a karrierjének semmi köze a kínos kellemetlenséghez.

– Nem így terveztem, anya, de hidd el, akkor is megtörténhetett volna, ha otthon maradsz, és egész nap sütöd a piskótát. A gumi óvszerek esetében fennáll egy 0,2 százalékos meghibásodási esély, és hát… – Egy pillanatra elhallgattam, amikor apám kelletlenül fészkelődött, azután mégis folytattam, hiszen ezek objektív tények. – Az élet utat tör akkor is, ha a legminimálisabb esélye van. Ettől még színötös tanuló vagyok. Nem drogozom. Kijárom a középiskolát. Csak szükségem van a segítségetekre.

Számítottam rá, hogy egész litániára való kioktatást kapok arról, mennyire csalódottak, mennyire nem állok készen ekkora felelősségre és mennyire megnehezítem a saját életem, amikor csak annyi dolgom lenne, hogy élvezzem a gyerekkort és kitaláljam, hol akarok továbbtanulni.

– Egyszerűen nem értem, miért nem fordultál hozzánk hamarabb… hogyan tudtad így az értésünkre adni. Én… nem értem. – Anya szemei alá sötét karikákat rajzolt a depresszió, aminek még sosem adta jelét. Igaz, ami igaz. Kissé… hát… nyers módon tudattam vele a terhességem, de ne szaladjunk ennyire előre.

Azért nem válaszoltam neki egyszer sem, amikor azt kérdezte, miért nem árultam el hamarabb, mert őszintén szólva nem tudtam, mi olyat mondhatnék, aminek örülne. Amikor az ember elmulasztja bekapcsolni az érzelmeit, kizárólag a tények és gyakorlati megfontolások alapján cselekszik. A rideg igazság pedig az, hogy tényszerűen terhes lettem, és nem tartottam gyakorlatiasnak megzavarni anya tárgyalását. Megértem, ha ezt nehéz megérteni. Talán a történetem segít megmagyarázni – akár önmagamnak is – a gondolataimat. Meg a tetteimet és a tétlenségeimet.

– Azért nagyon szeretünk. Átvészeljük. Együtt átvészeljük. – Ezt mantrázta. „Átvészeljük.” Ezzel bírta magát cselekvésre a hét hátralévő részében, s ahogy lehiggadt, vissza is vonult a biztonságos révbe: az alapos stratégiai tervezésbe. Valamikor felhívta az irodáját, és közölte, hogy hétfőig nem megy be. Begyűjtötte az összes szükséges vitamint, és babaszobává alakította a könyvtárat. Én pedig tettem, amit mondott, megkönnyebbülten és hálásan a támogatásáért, vagy éppen – a ritka pillanatokban, amikor próbára tettem a félelemkapcsolót – páni rémületben.

A klinikai látogatást követő hétfőn, egy nappal azelőtt, hogy meg kellett volna jelennem a nőgyógyásznál, bebújtam bélelt fekete esőkabátomba, és magamhoz vettem az ernyőmet. Hátizsákom zsúfolásig telt könyvekkel, a feszülős nadrággal, a sportmelltartóval, a zoknikkal és a váltás alsóneművel – mindennel, ami csak kellett a suli utáni jógaórához, amire fel sem iratkoztam. Ez az apró momentum még azokból a hónapokból maradt meg, amikor szándékom ellenére átvertem a szüleimet, így azt sem árultam el nekik, hogy a könyvtárból ellopott csecsemőgondozási szakkönyv tanácsát követve jógázni kezdtem. Azok kedvéért, akik szintén nem járatosak a kérdésben: ez a testmozgás olyan izzasztónak tűnt, hogy jobbnak láttam váltóruhát vinni.

A lényeg, hogy vállamra vetettem a hátizsákot, és már kiléptem a bejárati ajtón, amikor hirtelen megtorpantam. A fenébe, elfelejtettem a rajzszegeket és a hajfestéket rajzórára. Az ebédet szintúgy. Jobb, ha mindjárt kettőt viszek, hogy össze ne essek a kimerültségtől. Anélkül, hogy becsuktam volna a bejárati ajtót, visszatértem steril vágóhídra emlékeztető konyhánkba, felkaptam a rajzszegeket – mindjárt egy egész dobozzal, anya céges készletéből – és a festéket, hogy mindkettőt bedobjam a pultra vetett hátizsákba. Ezután készítettem négy mogyoróvajas és lekváros szendvicset, amik szintén a táskámban kötöttek ki. Miután nem maradt több időm, begyömöszöltem még egy egész doboz pörkölt mogyorót, egy fürt banánt és egy kétliteres vizespalackot. Hé, próbáljon meg valaki tizenhat évesen teherbe esni. Az ember éhes, oké?

Ahogy a degeszre tömött táska kidudorodott hátul, a hasam meg elöl, csapnivaló kézügyességgel megrajzolt körnek tűntem, pálcikaember lábakkal. Továbbindultam utamon, és kiléptem kavicsos felhajtónkra, billegve a lehető legszerencsétlenebb súlyelosztástól. A postaládánál valamiért szükségét éreztem, hogy megálljak és visszanézzek a házra, a fenyőfák árnyai közt megbúvó barna oromzatra. A piros bejárati ajtóra. Azt hiszem, csak meg akartam győződni arról, hogy eltűnt a szüleim autója – megerősítéseként annak, hogy visszatértek a munkájukhoz és a szokott életükhöz. Talán megnyugvást találtam abban a hitben, hogy a családi felfordulás ellenére tovább végzik a hétköznapi rutint.

A felhajtó végén szabadon megválaszthattam az irányt: balra az iskola főkapuja, jobbra a hátsó bejárata felé vezetett egyforma hosszúságú út. Egyszer lemértem: balra 3,5 percet, jobbra 3,8 percet vett igénybe, ajtótól ajtóig. Igazából az aznapi kedvem határozta meg, merre indultam. Az aznapi kedvem hétfőn rossz útra terelt.

Jobbra fordultam, és a fekete ernyő baldachinja alatt a forgalommal megegyező irányban folytattam az utat. Kövér esőcseppek koppantak mobil fedezékemre és köröttem a földre, mintha légitámadás érne vagy visszatért volna a fegyveres ámokfutó. Valahányszor ilyen ropogást hallok, az első osztály jut eszembe, így természetesen akkor is a tűzjelző és a fegyverest leteperő kedves rendőr bácsik jártak a fejemben. Ez elvonta figyelmem, teljesen elvesztem a hátborzongató emlékben, ezért nem vettem észre, hogy a nyirkos, rideg, agyagszürke reggel csupán az előjátéka, előhírnöke egy még baljósabb fordulatnak.

Ha balra indulok, a fickó nem tudott volna leállni mellém a furgonnal, hogy teljesen készületlenül érjen. Nem vállalta volna a kockázatot, hogy jelenetet rendezzek, hiszen összesen öt másodperce volt arra, hogy észrevétlenül berángasson a kocsiba. Előre eltervezték az egészet, szerintem még el is gyakorolták. Eleinte nyilván úgy gondolták, megérek ennyi erőfeszítést. Egy egészséges, fiatal, szőke amerikai lány, egészséges kisbabával a hasában. Egy osztályelső tehetős családdal és a tudományos pálya szédítő kilátásaival. Mindenféle díjat nyertem haladó szintű kísérleteimért, bemutatóimért, modelljeimért és esszéimért. Hatéves koromtól minden évben tudományos táborokban nyaraltam, és tudományos versenyeken indultam. A szüleim támogatásával csúcstechnológiás labort építettem az alagsorban. Közönséges bolti mikroszkópnak nem lehetett helye a világomban. Ugyanazokból a katalógusokból rendeltem, mint a neves egyetemek és nemzetközi gyógyszergyárak. Megvizsgáltam, megmértem, megszámoltam mindent, amit csak a fizika, a kémia, az orvoslás, a mikrobiológia terén lehetett. Imádtam minden tevékenységet, ami rendet és összehasonlítást, számítást és bizonyítható elméleteket igényelt. A tudományos kutatás lett a hobbim, s miután élveztem elfoglalt szüleim nagylelkű anyagi támogatását, az MIT kínálkozott kézenfekvő választásként. Mi ketten, a baba és én, nagy értéket képviselünk, gondoltam még elrablásom pillanatában is, ám legnagyobb döbbenetemre hamar megtanultam a fájó leckét: nem az agyunkra vagy a váltságdíjra hajtanak.

Talán húsz lépést tudhattam le a reggeli ingázásból, amikor egy mennydörgés leple alatt hangtalan, gesztenyebarna furgon surrant mellém. Az oldalsó ajtó kivágódott, és egy sörhasú férfi bal kéz felől berántott magához. Ilyen egyszerűen. Ilyen gyorsan. Egy karosszékbe hajított, amit a furgon hullámlemez padlójához csavaroztak. Arcomba dugta a pisztolyt, hogy az acél a fogaimhoz koccant, és megéreztem a fémes ízt, ami még sokáig a számban maradt. Elsuhant mellettünk egy autó, de ahogy felverte egy pocsolya vizét a járdára, mit sem sejtett szorult helyzetemről. Ösztönösen védtem a hasam. A fickó követte a mozdulatot, a pisztolycső pedig a tekintetét.

– Ha csak megmoccansz, golyót eresztek abba a babába.

Dermedt mozdulatlanságban kaptam levegő után. Még a szívem is leállt, pedig máskülönben alig győzött kalapálni. Nem szoktam így megrendülni – komoly sokkhatás kell ahhoz, hogy a szívverésem így felgyorsuljon. Bezártságom jelentős részében előnyömre vált ez a kis hiányosság, de abban a furgonban a bénító érzelmek váratlan hatására mozdulatlanul tűrtem, ahogy előrelökött és leakasztotta hátamról a táskát, hogy ledobja a padlóra, az esernyő mellé. Olajzöld kályhára helyezte a pisztolyt, amit egy sor gumipók szíjazott a furgon szemközti oldalfalához. Azután letépte karom a hasamról, hogy ragasztószalaggal a szék karfájához kötözze. Valami érthetetlen okból, amire mostanáig nem jöttem rá, egy zöld olajos ronggyal bekötötte a szemem. De hát már láttam az arcodat. A fekete gombszemed és a püffedt pofazacskóidat, a foltos borostádat és a ragyás bőrödet.

Egy szemvillanás alatt elraboltak. Elraboltak, amiért jobbra indultam. Bal kéz felől elraboltak.

A fickó összecsukta és a furgon végébe hajította az ernyőt, majd újra kézbe vette a pisztolyát, és görnyedten visszatért a vezetőülésbe. Mindezt nem láttam, csak éreztem, és hallottam a levegőt betöltő mikroszkopikus részecskék átrendeződéséből, a hangoknak a másodperc tört részéig tartó mikrodecibelnyi változásaiból. Most is ezek a szubatomi részecskék írnak le ciklikus köröket az emlékezetemben.

– Hová visz? – rivalltam rá.

Nem szólt semmit.

– Mennyit akar? A szüleim kifizetik. Kérem, engedjen el.

– Nem a pénzedet akarjuk, te szuka. Megszülöd nekünk azt a gyereket, azután mész a bányába a többi haszontalan picsa közé. Most pedig fogd be, különben esküszöm, itt helyben kinyírlak. Meg ne próbálj szarakodni velem, hallod?

Nem feleltem.

– Hallod, baszd meg?

– Igen.

Hát ezek a szikár tények. A hátizsákomra tettem a lábam, hogy ne csússzon arrébb.

MÁSODIK FEJEZET

ROGER LIU KÜLÖNLEGES ÜGYNÖK

Tizenötödik éve dolgoztam az FBI-nál, amikor rám osztották a 332578-as számú esetet, a Dorothy M. Salucci-ügyet. A gyerekrablás volt a szakterületem, még ha nyomorúsággá tette is az életem. Ami Dorothy M. Saluccit illeti, máig ez a pályafutásom legnehezebb ügye. Végső soron miatta hagytam ott az FBI-t. Tizenöt év épp elég abból a pokolból.