Demarcónak, aki nélkül mindez
sosem jöhetett volna létre.

A csillagok

Ariete (A-ri-ett) – Perses patrónuscsillaga.

A Csillagok Királya. A düh, a háború és a vérontás istene.

Más néven a Zsarnok.

Torra (To-ra) – Aphrodea patrónuscsillaga.

A bujaság és a földi gyönyörök istennője.

Más néven a Csábító.

Gem és Eli (Dzsem és Í-láj) – Castor patrónuscsillagai.

A gyűlölet és az ármány istennője; a talányok,
a fortély és a tudás istene.

Más néven a Szélhámos és a Csalfa Szavú.

Cancia (Ken-szi-a) – Altalune patrónuscsillaga.

A fájdalom, a bűnbánat, a folyók és tavak istennője.

Más néven a Síró Istennő.

Leyon (Le-jon) – Helios patrónuscsillaga.

A büszkeség, a művészetek, a prófécia és a fény istene.

Más néven A Fény Nagytiszteletű Ura.

Verra (Ve-ra) – Verde patrónuscsillaga.

A föld és a romlás istennője.

Más néven a Szűz.

Lias (Lá-jesz) – Concordia patrónuscsillaga.

A szerelem, az igazság és a hazugság istene.

Más néven a Szépséges Hazug.

Scorpius (Szkor-pi-usz) – Neptuna patrónuscsillaga.

Az irigység, az óceánok és a mérgek istene.

Más néven az Irgalmatlan.

Sagitton (Sza-dzsi-ton) – Kaos patrónuscsillaga.

A bor, az őrület és a révület istene.

Más néven a Tivornyázó.

Capri (Kep-ri) – A Bűnösök Sivatagának patrónuscsillaga.

A kapzsiság, a pénz és a siker istene.

Más néven a Kalmár.

Aquaria (Ak-ve-ri-a) – Sveta patrónuscsillaga.

A balszerencse, a levegő és a jég istennője.

Más néven az Áldatlan Hölgy.

Piscea (Páj-szi-a) – Asteria patrónuscsillaga.

A sors, a rettegés és a Sötétség istennője.

Más néven a Szunnyadó Istennő.

Első fejezet

Mióta az eszét tudta, Elara Bellereve képes volt az álomjárásra. Némelyik közülük rémálom volt, és sötét, akár maga a Sztüx folyó, míg mások ártatlan, bárányfelhőkkel tarkított, ábrándos pasztellszínben játszottak. Aztán persze ott voltak még az átlagos hétköznapok egyhangú, barna álmai, és a tömjénillatú prófétai látomások, melyeket Celestia látnokai álmodtak meg.

Kétség sem fért hozzá, ezúttal egy heliosi álomvilágában találta magát. Ám ahogy óvatosan haladni kezdett a vörös homokdűnék közt, ismerős érzés fogta el. Járt volna már itt? Az álmot élénk és pazar színek jellemezték, a levegő száraz volt, és forró – szöges ellentéte a már jól ismert, hűvös és sötét álmoknak. Egy kecsesen mozgó, erőteljes férfialak háta rajzolódott ki előtte, kezében aranyszín kardot szorongatott. Épp harcolt valami ellen. Ám ahogy Elara közelebb lépett, észrevette, hogy árnyak kerítették körbe a férfit, támadásaikkal belé fojtva segítségért könyörgő zihálását.

Elara ekkor hirtelen felriadt, és idegesen pislogott néhányat, miközben az álomvilág színeit a valóság koromsötétje váltotta fel. Arcát valami durva anyag, az érzés alapján egy zsák felülete dörzsölte.

Az utolsó emléke az volt, hogy vér áztatta ruhájában rohan végig a macskaköves utcán, át az Álmodók Negyedén, aztán…

Akárhogy is igyekezett, hiába próbált visszaemlékezni. Az orrához nyomott rémpipacsok illatán és a dereka köré fonódó karokon kívül semmi egyebet nem volt képes felidézni.

Nagyot nyelt, majd felemelte gúzsba kötött kezét, hogy levehesse a zsákot fejéről, de egy erős rántás a kötélen megakadályozta benne. Felszisszent, leeresztette a kezét, aztán megpróbált felülni, amennyire csak tudott. A paták dobogása és a hátába vájó falécek érdessége alapján egy lovas kocsin lehetett.

– Ha pénzre van szükségetek, tudok adni – mondta, és közben hevesen pislogott, mintha azzal száműzhetné a sötétséget.

Halk nevetés hangzott fel, amit egy férfihang követett, kissé emelkedő tónusú akcentussal:

– Abból már így is van elég.

– Akkor mégis mit akartok tőlem? – kérdezte színlelt önbizalommal a hangjában. – Csak nem a Csillag szövetségesei vagytok?

Csend.

A lány hátradőlt, elméjében derengeni kezdtek a mindent beborító sötétséget megelőző emlékek.

Az egyik pillanatban még Lukasszel táncolt a születésnapi bálján, aztán a következőben…

Vörös csillagfény. Hevesen patakzó vér a márványpadlón. És egy menekülésre szólító kiáltás.

Lélegzetvétele az emléktől egyre hevesebbé vált. Megpróbált erőt venni magán. Aztán ismét. Végül szorosan behunyta a szemét.

Elzárom a dobozba. Elzárom a dobozba. Elzárom a dobozba.

Addig ismételgette ezt magában, míg végül sikerült mélyre temetnie érzéseit, és helyükre a higgadtság fátylát borítania.

Végiggondolta a helyzetét. Nagyon úgy tűnt, hogy elrabolták. Kibaszottul elrabolták. Úgy érezte, a balszerencse istennője, Aquaria biztosan jót mulathat rajta.

Ismét nagyokat pislogott. Muszáj résen lennie, és minél többet megtudnia környezetéről. Az utolsó néhány óra emlékei hiába próbáltak kitörni börtönükből, Elara összeszorította a fogát, és figyelmen kívül hagyta őket. Nem gondolhat rájuk. Nem gondolhat az otthonára. Akkor biztosan magába zuhanna.

Gondolkozz!

Hogy szabadulhatna meg a fogvatartóitól? Ellenőrizte gyomra mélyén varázsforrását, melynek kavargása biztosította róla, készen áll a Hármak használatára.

Meg sem próbálta előhívni a vele született árnyakat. Ha tizennyolc év alatt nem jelentek meg, akkor nem most fognak.

Álomjárása jelen esetben mit sem használt volna, így kénytelen volt utolsó képességére szorítkozni – ami éppenséggel tökéletesen illett a helyzethez.

– Hova visztek? – kérdezte Elara annyi bátorsággal hangjában, amennyit csak képes volt összegyűjteni. Aztán lenézett, és némi fényre lett figyelmes, amely a zsák szájánál, egy apró résen keresztül szűrődött be. Óvatosan mozgolódni kezdett, apránként tágítva a résen. Végül aztán megpillantotta cipőjét, tőle kissé jobbra pedig egy pár nehéz csizmára lett figyelmes, mely Asteria fényében úszott.

– Hamarosan meglátod.

Miközben nekifogott kieszelni tervét, szemét továbbra is a halványlila fényen tartotta – az egyetlen dolgon, ami biztosította róla, hogy még mindig Asteriában vannak. Először is, ki kell várnia, hogy megálljon a kocsi. Ez pusztán idő kérdése. Aztán amikor ezek a haramiák – vagy akárkik is legyenek – megpróbálják őt elhurcolni, hogy beteljesedjen sanyarú sorsa, megszökik a fogságukból. Tudta, hogy képes rá. Muszáj képesnek lennie rá. A kocsi mindeközben tovább zötykölődött. Elara teste kissé elernyedt, és alvást színlelve újra meg újra átgondolta menekülési tervét.

Abból ítélve, hogy a fény indigószínbe hajlott, már órák telhettek el, mire végre valaki megtörte a csendet:

– Éhes vagyok.

Elara megfeszült az újabb ismeretlen hangtól. Akcentusa hasonlított az előzőéhez.

– Ehetsz, amint átértünk a határon – válaszolta az először hallott hang gazdája. – Mondjuk, ha legalább annyira foglalkoztatnának a királyod utasításai, mint az, hogy éppen mivel tömd magad, már rég előléptettek volna. Csakis magadnak köszönheted, hogy nem vagy a királyi gárda tagja.

Elarát túlságosan lekötötték az imént hallott beszélgetés részletei, hogy értse az erre érkező, mormogó választ. Király? Határ?

Borzongás futott végig a gerincén. Kétség sem fér hozzá: Heliosba viszik.

Minden csepp akaraterejére szüksége volt, hogy ne essen pánikba. Ezek nem holmi asteriai zsiványok. Heliosiak rabolták el – ráadásul katonák, ha minden igaz. És egyenest az ellenség területére hurcolják.

A királyságba, mely miatt a sajátja éveken át szenvedett. Blokádok, fosztogatás és az egész világ felbujtása népük ellen – mindez annak a férfinak köszönhető, aki vagy két évtizeden át vezette háborúját Elara édesapja ellen: Idris D’Oro királynak, a Sötétség ellen vívott háború vezéralakjának.

– Királyi gárdista létetekre elég pocsék munkát végeztek – szólt hozzájuk. – Nem kellene… nem is tudom, mondjuk, a király mellett lennetek?

– Miből gondolod, hogy gárdisták vagyunk? – érkezett némi hezitálás után a válasz az első hang gazdájától. Elara valószínűnek tartotta, hogy ő lehet a vezetőjük.

– Mondjuk úgy, nem igazán szerettek halkan beszélni – válaszolta Elara.

Kijelentését elmormolt káromkodások sora követte. Öt, legfeljebb hat újabb hangot különböztetett meg ez idő alatt egymástól.

– Nincs több kérdés – vetett véget a zsivajnak a vezető komoran.

– Szerintem mindannyian jobban járnánk, ha itt és most végeznétek velem – mondta Elara. A halál vár rá, vagy valami annál is rosszabb sors, amint beteszi a lábát a Fény Palotájába. Ha van bármi esélye, hogy elszökhet a határ közelében, meg kell ragadnia.

– Nem fogunk bántani.

Elara finom mozdulatokat végezve ismét megpróbálta kiszabadítani a kezét. Mozgolódása közben tőre nekinyomódott combjának. Megkönnyebbült, hogy a katonák nem fedezték fel rejtett fegyverét, azonban magában hamar szitkozódni kezdett, amint rájött, hogy túl messze van gúzsba kötött keze számára.

Amikor a lovas kocsi végre megállt, Elarától balra éles kopogás hangzott fel.

– Mi járatban vagytok? – kérdezte valaki az asteriai határvidéken élőkre jellemző erős akcentussal.

Elara mély lélegzetet vett, de mielőtt elsikíthatta volna magát, egy erős kéz szorult szájára, a zsák anyagának egy jókora darabjával betömve azt. Hiába köhögött, a szorítás nem enyhült. Aztán egy újabb kéz érkezett, és lenyomta a vállánál fogva, amiért küzdeni próbált.

Érthetetlen beszédhangok hallatszottak a kocsis irányából, amit pénzcsörgés követett.

Újabb éles kopogás, aztán ismét haladni kezdett a kocsi. Némi várakozás után a kezek szorítása is engedett. Kiköpte a zsák szájába gyömöszölt részét, amit köhögés követett, miközben lepillantott a beszűrődő fényre. Kétségbeesés töltötte el, a jól ismert levendulakék szín ugyanis időközben hevesen izzó narancssárgára váltott. Túl voltak a határon.

Hirtelen lerántották a zsákot a fejéről, és összerezzent Helios mindent betöltő, szinte már fájdalmasan ragyogó fényáradata láttán, mely rikító aranyszínbe burkolta a szekeret. Túlontúl harsány volt, szöges ellentéte otthona jól megszokott, nyugalmat árasztó fényének. Pislantott néhányat, mire észrevette, hogy egy férfi áll előtte – egy meglehetősen jóképű férfi, enyhe grimasszal az arcán. Akárcsak a bőre, a szeme is barna színű volt, haját katonásan rövidre vágták. Feje egyik oldalán a hajába összetett mintát borotváltak, ami aztán egyenes vonalakban végződött, a Fény sugarait szimbolizálva. Heliosi volt, persze, de azért jobban szemügyre véve nem is akármilyen…

– Ki vagy te? – kérdezte Elara, aztán a csapat többi, talpig aranypáncélba borított tagjára pillantott.

– Leonardo Acardi – mondta a barna szemű férfi.

Elara gyomra görcsbe rándult.

– Helios hadseregének tábornoka. A Király Villámcsapása.

A férfi megvonta vállát, szemében apró csillogás játszott.

– Valóban így emlegetnének?

Elara elfordult a férfitól, hogy még egy utolsó pillantást vethessen távolodó otthonára. A megvetés már jól ismert érzésétől összeszorult a szíve, ahogy meglátta Piscea, Asteria patrónuscsillaga templomát, melyen keresztül be lehetett jutni királyságukba. Tökéletes, fényesen csillogó obszidiánoszlopai ennél jobban már el sem üthettek volna Asteria alkonyatba öltözött, halvány árnyalataitól. A legfeltűnőbb azonban Piscea ragyogó ezüstkőbe vésett imája volt, mely kifejezetten újnak számított, tekintettel arra, hogy csupán néhány évtizeddel korábban fogalmazták meg:

Tiszteljétek. Féljétek.

Találó ima ez a sors, a rettegés és a Sötétség istennőjéhez, aki a mai napig szunnyad, hála a Csillagoknak. Elara a magasba emelte tekintetét. Mintha vágást ejtettek volna az égen, úgy különült el egymástól az aranysárga és a zafírkék szín: ahogy haladtak, az előbbi fokozatosan váltotta fel az utóbbit.

– Hamarosan a palota lovain folytatjuk utunkat – mondta Leonardo. – A szekeret Sol határán hagyjuk.

Elara felidézte magában geográfiai tanulmányait. Jól sejtette: Helios fővárosába tartanak, egyenest a Fény Palotájába. Elcsendesedett, hátradőlt, és merített varázsából. Amint hozzálátott, rögvest eluralkodott rajta a rosszullét vér áztatta ruhájának szagától, ahogy felszínre törtek nem kívánt emlékei.

Vér.

Csillagfény.

Fuss!

Szorosan behunyta a szemét, mire a képek ismét eltűntek. Míg Asteriában sötét növényzet szegélyezett minden utat, itt csak poros utcák tárultak elé. Bár a kocsi némileg tompította a külső zajokat, így is jócskán nagyobb volt a zsivaj, mint amihez szokott. És az istenekre, ez a tikkasztó hőség! Vastag gyapjúruhájában majd’ megfulladt, alatta viselt fűzője bevágott mellkasába és derekába, gerince mentén izzadság gyöngyözött. Mindez azonban hidegen hagyta. Amúgy sem tervezett a szükségesnél egy perccel sem többet tölteni ebben az átkozott városban.

Úgy érezte, készen áll. A kocsi megállt, ajtajai kitárultak.

Amint kiléptek, és Leonardo ki akarta őt vezetni, azonnal cselekedett.

Varázsa táncra kelt, szálanként szőve a láthatatlanság gubóját teste köré. Hiába szitkozódott Leonardo, és kiabáltak utána a katonák, Elara már kicsusszant a kezük közül.

Sebesen elviharzott a kocsitól, egyenest Sol utcáira.

Második fejezet

Fény, hangzavar, hőség – minden ellene dolgozott. Egy volt a széllel és a földdel, igyekezett minden erejével fenntartani illúzióját, ám a piacra készülő kocsisok nyüzsgése, a mosónők pletykálkodásai és a hangos gyermekkacaj tompították érzékeit. Aztán egyszer csak…

– Picsába! – kiáltott fel, amikor kis híja volt, hogy egy fűszert szállító szekér nem zúgott neki. Amint a szekér továbbállt, Elara átrohant az úton, miközben hangos kiáltozás követte. Varázsa azonban szertefoszlott. Nem tudta, hova tart, csak azt, hogy le kell ráznia a katonákat. Ahogy próbálta kitalálni, merre tovább, egzotikus virágok, fűszerek és mosott ruha illatát hozta a szél felé. Túl sok volt ez egy olyan lány számára, aki korábban még sosem járt királyságuk határán túl, így sikátorról sikátorra haladt, míg végre csend és árnyék fogadta. Időközben a kiáltások is elhaltak.

Éles fájdalom hasított belé, jelezve varázsforrása kiapadását. Túl sokat merített belőle, túlontúl meggondolatlanul. Kétségbeesetten, zihálva nézett körbe, majd meggyőződött róla, hogy valóban egyedül van, és hátát a hűvös terrakotta falnak vetette. Három lélegzetvételt követően felgöngyölte ruháját, és a combjához rejtett tőrért nyúlt. Markolatát a fogai közé szorította, hogy mélykék, csillogó pengéje segítségével, mely olyan volt, akár otthona csillagos ege, végre megszabadulhasson béklyójától. Megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor az utolsó szál is elpattant. Mielőtt ismét elrejtette volna fegyverét, megszokásból végigsimított a tőr markolatába ágyazott obszidián- és zafírkristályokon.

Vastag, púderkék ruhája nehéznek érződött a melegben – a ruhát beborító, rászáradt vérről nem is beszélve. Szántszándékkal sem hívhatta volna fel magára ennél jobban a figyelmet, holott a heliosi divatot sem nevezte volna éppen visszafogottnak a menekülése közben elkapott, lopott pillantások alapján. Elara szitkozódva tépte le magáról ruháját, amit a fűzője követett. Ruhája vastag gyapjúanyagának hála, fehér alsóruháját nem szennyezte vér.

Bemocskolt ruháját félredobta a sikátorban, és folytatta útját. Különféle terek mellett haladt el: egyeseket vakítóan fehér házakkal körülvett, pazar szökőkutak díszítettek, másokat hatalmas embertömeg lepett el, megint másokat csend borított. Választása egy üresnek tűnő térre esett, ahol tájékozódásképp körbefordult. Meg kell találnia az utat a határ felé, aztán pedig nekivágni. Az, hogy a lába kisebesedhet, vagy a teste csődöt mondhat az út során, nem számít. Muszáj hazajutnia.

Gondolatai egyre csak otthona és a hozzá fűződő utolsó emlékképei körül forogtak: anyja sikolya, melyet apja üvöltése, aztán csillagfény és kacaj követ – túl későn fogták fel, kivel találták szemben magukat.

Hirtelen kiabálások és előrántott kardok hangja csapta meg fülét. Futni kezdett, mire újabb őrökkel találta szemben magát.

Egy másik sikátor felé vette az irányt, ám onnan is aranypáncélos katonák masíroztak elő. Teljesen körbevették.

– Lám-lám, csak nem hazarepülni próbál a kis madárka? – vigyorgott az egyik katona.

Néhányan füttyögni és sugdolózni kezdtek. Elara keze nyúlt volna a tőréért, de mivel az a combjára volt erősítve, nem volt lehetősége megragadni, ugyanis máris felé tartott a férfi, akinek az arcán ocsmány sebhely éktelenkedett.

– Szerintem nyirbáljuk meg kissé azokat a szárnyakat – szólalt meg ismét, vigyorával elővillantva megsárgult fogait. Mivel Elara nem látta őt a szekéren tartózkodók közt, úgy gondolta, hogy a városőrök közé tartozhat.

– Ez nem tartozott Leonardo tábornok parancsai közé! – csattant fel egy fiatal katona.

– Ha jól látom, ő most nincs itt, nem igaz?

A sebhelyes arcú férfi ismét Elara felé közelített, kardját egyik kezéből a másikba dobálva. Elara hátrált volna, ám még egy lépést sem tett meg, máris fegyvert szegeztek a hátának. Feje még zsongott a kimerültségtől, de felszínre kényszerítette illúziókeltő varázsának utolsó cseppjeit.

– Fogjátok le, fiúk!

Bár minden porcikája sikítani, sírni és könyörögni akart, színlelt nyugalmat erőltetett magára.

Füle csengett a csapatnyi ember feltörő, izgatott kacagásától, vállát durva kezek ragadták meg, de nem szólt semmit.

– Nem tartod ezt kissé közhelyesnek? – sóhajtotta Elara, mire a férfi elkomorodott. – Nagy, éktelenkedő sebhely, sötét sikátor és egy férfi, akinek amint egy csepp hatalmat adnak a kezébe, arra használja, hogy ráerőszakolja magát egy nőre.

Sofia büszke lett volna rá a higgadt hangnem hallatán.

– Tudod te, kivel beszélsz így?

– A tegnapi sörtől bűzlő leheleted alapján – mondta kissé oldalra biccentett fejjel, töprengést színlelve – egy alkoholista városőrrel, aki sosem volt képes feljebb mászni a létrán, hogy több legyen, mint a tábornok ölebe.

A férfi arca eltorzult a dühtől.

– Ezért megfizetsz. Vigyétek oda! – mordult rá az egyik katonára, fejével a sötét sikátor felé intve, ahonnan Elara érkezett.

Elarát gúnyos megjegyzések közepette rángatták oda, de ő nem szegült ellen. És egy pillanatig sem vette le szemét a sebhelyes férfiról.

Viharos vizeken keresztül lehetetlen tisztán látni, emlékeztette magát. Megannyi tanára közül az egyik folyton ezt próbálta beszuszakolni a fejébe, válaszul dühkitöréseire. Csak akkor szólalt meg, amikor már a falnak préselték:

– Adok egy utolsó lehetőséget, hogy úriemberhez méltóan viselkedjetek, és elengedjetek.

Egy másik, köpcös katona erre megragadta a kezét, és összefogta Elara háta mögött.

A sebhelyes férfi érzelemmentes nevetést hallatott.

– Fogd be a pofádat, te elkényeztetett kis szuka – vetette oda neki. Mocskos kezével megragadta a fehér ruhát, eltépte a kivágásánál, és ajkával a lány nyakához közelített.

Te irányítod az érzelmeidet, nem azok téged.

Másik lecke, egy másik tanártól.

Elara mozdulatlanul tűrte a gusztustalan nyelvet a nyakán. Inkább örvénylő, előtörni kész varázsára koncentrált – ereje utolsó cseppjére, mely a következő pillanatban kiáradt belőle.

Ismét egy illúzió. Ezúttal azonban egy rémálomé.

Varázsa mögötte tört fel, eltakarva a Fényt felettük. Az őrök megfeszültek. A kezek szorítása elernyedt. Aztán nyöszörgés hallatszott, melyet sikolyok követtek.

Elara illúziókeltésének csakis az akarata szabott határt, mely ez alkalommal a katonák legrosszabb rémálmait hívta életre.

– Kíváncsi vagyok, vajon mit láthatsz – mondta halkan az ijedt, hátráló őrnek. – Egy szellemet? Egy lelketlen szörnyet? – Újabb sikolyok törtek fel, zeneként Elara fülének. Lassan közelített a férfihoz. – Vagy talán a saját tükörképedet?

– Kérlek… – mondta a katona, és arcán egy könnycsepp gördült le.

– Azt szeretted volna, ha én is így könyörgök? – suttogta. – Szóval szeretsz védtelen, ártatlan nőkre támadni. Kíváncsi vagyok, hogy reagálnál, ha egy férfi, mondjuk, a lányoddal tenné ugyanezt.

A férfi térdre rogyott, szeme tágra nyílt a rettegéstől. Az őrök közül többen is a földön fetrengtek, magzatpózba görnyedtek vagy jajgattak. Mind oly könnyen átadta magát a rémületnek.

Elara összeszorította fogát, és még egy utolsó varázst szabadított a sikátorra: akaratával megparancsolta az eleven gyötrelmeknek, hogy kísértsék ezeknek a férfiaknak a rémálmait egészen szánalmas életük végéig. Ammóniaszagot érzett, és elmosolyodott a látványtól, ahogy a rémült férfi nadrágja nedvessé vált az ágyékánál.

Vérfagyasztó sikoltás tört fel a férfi torkából, mire Elara a kezét szorosan a szájára tapasztotta. Könnyek patakzottak a katona arcán, és hisztérikus motyogásba kezdett.

– Ezt az összes nőért kapod, aki áldozatul esett neked. Mindazokért, akiket zaklattál, és engedély nélkül elragadtál. Jól tudom, nem én vagyok az első – mondta Elara, majd közelebb hajolt. – De én leszek az utolsó. Ha te vagy akármelyik cimborád akár egy ujjal is ismét hozzányúltok egy ártatlan nőhöz, imádkozni fogtok ezekért a rémálmokért, ugyanis semmiség lesz ahhoz képest, amit én teszek veletek.

Hirtelen léptek zaja csapta meg Elara fülét: Leonardo tűnt fel a sikátorban, háta mögött két másik őrrel. A szeme elkerekedett, és arcára döbbenet ült ki, ahogy végigtekintett a fetrengő, siránkozó katonákon.

Elara megpróbálta életre hívni a férfi rémálmait, hogy elfuthasson, de mindhiába – a fejébe hasító éles fájdalomból tudta, hogy varázsforrása teljesen kiapadt. Menekülni próbált, de Leonardo utánavetette magát. A lány csuklóit ismét szorosan összekötötték, de az árnyméreggel átitatott kötéltől kis híján elnevette magát, hisz amúgy is képtelen volt ereje használatára.

Kiapadt varázsforrása miatt képtelen volt szembeszegülni a katonákkal, így hát hagyta, hogy elvezessék.

– Ki vagy te? – kérdezte egy idős asszony rémülten otthona résnyire nyílt ajtaja mögül.

– Csak egy elkényeztetett kis szuka – kacsintott rá Elara.

Harmadik fejezet

A hőség csak tovább rontott Elara amúgy is hasogató fejfájásán, miközben Leonardo végigvezette a Fény Palotájához vezető sétányon. A lány igyekezett kordában tartani érzéseit és fékezni remegését, ahogy színlelt bátorságának szertefoszlásával elkezdte felfogni helyzete súlyosságát. Fájdalma, dühe és csillagverte, szorító béklyója ellenére azonban áhítat fogta el az elé táruló palota látványtól. Tornyai a felhőkig magaslottak, csillogónak tetsző árnyékokat vetve. Mögötte egy olvasztott arany és bronz színében játszó vízesés zubogott, mintegy keretbe foglalva a D’Oro család otthonát. A bejárathoz vezető emelkedőhöz érve a macskaköves utat két oldalról barackszín virágok takaros ágyásaival szegélyezett, sima felületű kövek váltották, melyek csillogtak a Fényben. Elara igyekezett figyelmen kívül hagyni a hátán alágördülő izzadságcseppeket és a tényt, hogy épp egy szál szakadt alsóruhában készül betérni esküdt ellenségei otthonába.

– Tetszik a látvány? – kérdezte Leonardo, mire a lány elfintorodott.

– Gyönyörű szép város. Kár, hogy egy öntelt pöcs az uralkodója.

– Vigyázz a szádra! – mondta a férfi halkan, közelebb húzva magához Elarát. – Tartsd meg magadnak az efféle felségáruló mocskolódást.

Elara magába fojtotta további megjegyzéseit, mivel időközben a palota bejáratául szolgáló, aranyozott kapuhoz értek.

A toronymagas kaput két oldalról szárnyas oroszlánok fogták közre. Színtiszta aranyból faragták ki őket, amit szinte árasztani látszott magából a város, tanúbizonyságot téve Helios gazdagságáról. Úgy tartják, egykoron ezek a mythasok szelték Helios egét. Az őrzőket üvöltés közben formázták meg, agyaraik veszedelmesen csillogtak a Fényben. A kaput domborművek díszítették, megörökítve Leyonnak, Helios patrónuscsillagának alászállását, és miközben betuszkolták rajta, Elara úgy érezte, mintha egyenesen az oroszlán szájába menetelne.

Ahogy végighaladtak a hűvös márványfolyosókon, a tágas terek a falakat díszítő, megannyi díszes keretű festménynek köszönhetően szinte egybemosódtak. Újabb ajtó nyílt előttük, ezúttal virágokkal és tekergő indákkal berakva, melyen Leonardo egyszerűen csak betaszította Elarát.

Elara két botladozó lépést követően megállt az elé táruló, barlangszerű trónterem láttán. A plafonját, a falait, de még az ablakait is freskók díszítették, megörökítve Helios történelmét. Először a hírhedt csatáról készült ábrázolást pillantotta meg, mely Helios szárnyas oroszlánjai és Sveta angyalai között zajlott, majd tekintete egy másik freskóra vándorolt, és a szemét résnyire húzta: a Sötétség ellen vívott háború falfestménye dicső megmentőként ábrázolta az Asteria falait ostromló Idris királyt, fejét fénykorona ékesítette.

Hirtelen taszítottak rajta egyet hátulról. Fogcsikorgatva azt kívánta magában, bár feltöltődne a varázsa, mire a terem túlsó oldalán lévő trónhoz érnek. Frangipáni egzotikus, édes illata csapta meg orrát, ahogy elhaladt egy barackszín virágokkal szegélyezett kis medence mellett. A falakba mélyedéseket vájtak, melyek előtt fátyolfüggönyök lógtak. Mielőtt ismét megvizsgálhatta volna varázsforrását, vagy egyáltalán megállhatott volna egy pillanatra, közvetlenül a nagyobb trón elé taszították.

A király helyett a freskóval díszített plafont bámulta, tudván, hogy az uralkodót mennyire feldühítheti, ha nem vesznek róla tudomást.

– Elnézést a késedelemért, felség – szólalt meg Leonardo Elara háta mögül. – Valaki a vártnál nagyobb zűrzavart okozott.

Elara szórakozottságot tettetve fújtatott egyet, látván, hogy azon egy pillanatig sem gondolkozott el a tábornok, vajon miért kellett Elarának használnia az erejét a katonákon, majd végre hajlandó volt tekintetét a királyra szegezni.

Idris D’Oro bőre olívaszín volt, és tág orrlyukai miatt úgy tűnt, mintha folyton fintorogna. Az idősödő férfi teste valóban harcedzettnek festett, ám egykor duzzadó izmait időközben kövér has váltotta fel. Fekete haját hátrafésülte, emiatt jól látszottak ferdén ívelő szemöldökei, ám nem ettől futkosott a hideg Elara bőrén: aranyszín szemei akár az üvegszilánkok, kiüresedett, hideg tekintetet kölcsönöztek a királynak.

– Elara hercegnő… – mondta tenyérbemászóan.

– Igazából jelen állás szerint most már királynő.

Elara tekintete ekkor a király mellett helyet foglaló alakra irányult, aki titulusa hallatán kissé előrehajolt, állát azonban továbbra is a kezén pihentette. A lány szíve hatalmasat dobbant, ahogy tekintetük egymáséba fonódott. A férfi olyan jóképű volt, hogy attól egy pillanatra teljesen lefagyott. Aranybarna bőre valamivel sötétebb volt, mint a királyé, erős állát és arcának határozott vonásait csak még jobban kiemelték fekete szemöldökei és homlokára hulló tincsei. Fülében apró aranykarika csillogott, hála az ólumüveg ablakokon beszűrődő fénysugaraknak. Mindezek ellenére az ő esetében is az aranyszín szempár ragadta meg igazán Elara figyelmét: csillogott, akár a fején hanyagul pihenő korona, az árnyalata pedig olyan volt, mint a palota mögött csobogó vízesésé. És úgy tekintett a lányra, mint ragadozó a zsákmányára, végigpásztázva alakján, alaposan szemügyre véve a szakadt hálóinget.

Ekkor hasított Elarába, kit is bámult meg az imént oly hosszasan. Felismerését megneszelve a fiatal férfi egy lassú, éhes mosolyt villantott rá. Nem más volt ő, mint Lorenzo herceg, Helios Oroszlánja.

– Úgy hiszem, ahhoz koronázási szertartásra is szükség van – vetette oda gúnyosan Idris.

– Az igazat megvallva eléggé lefoglalt az elrablásom ahhoz, hogy megjelenjek rajta – mondta Elara. Tekintete továbbra is a hercegen időzött.

Hirtelen eszébe jutottak a férfiról szóló történetek és pletykák. Egy pillanat erejéig lehunyta szemét, nyugalmat parancsolt a testére, és kényszerítette magát, hogy figyelmen kívül hagyja a herceg átható tekintetét, aztán ismét a királyra nézett.

– És ha már szóba került – kezdte Idris –, sajnálattal értesültünk a néhai király és királyné elhunytáról, hercegnő.

– Pontosabban a meggyilkolásukról.

– Ezer szerencse, hogy az őreim időben rád leltek, máskülönben talán te lettél volna a következő. – Idris kissé lehajtotta fejét, majd hozzátette: – Vagy talán mégsem, ha igazak a hírek arról, hogyan menekültél el egy Csillag haragja elől.

A száraz hőség hirtelen eloszlott a trónteremből, Elara teljes lénye megfeszült és fagyossá vált.

– Ezt mégis honnan…

– Ugyan, azt hitted, mostanra nem tudta meg Celestia összes királya és királynője? Elvégre mind a Csillagok szolgálói vagyunk. A tegnap éjszaka történtek után Leyon azonnal a templomához hívatott minket. Továbbá a kis próféciádról is beszámolt, amivel ez az egész kezdődött. És amely felelős Ariete megidézésért.

Elarának ismét meg kellett küzdenie a felszínre törő emlékképekkel. Felvillant előtte szülei könnyes szemének látványa. Csupán az azt megelőző éjszaka tért vissza a vándorvásárból, és követelte tőlük az igazságot. Tudni akarta, igaz-e a prófécia, amiről a concordiai papnők szóltak.

– Akkor azt is tudod, hogy rengeteg kockázattal jár az ittlétem. A Csillagok Királya bármit megtesz, hogy előkerítsen. Egy egész trónteremnyi emberrel végzett azért, mert bújtatni próbáltak. Veled sem tenne kivételt – mondta Elara, arcára rideg mosolyt erőltetve.

A koronaherceg továbbra is csendben ült az apja mellett, szeme résnyire szűkült.

– Pontosan ez az oka annak, hogy idehozattalak.

– Ezt fejtsd ki bővebben.

Utasításától Idris orrlyukai még szélesebbre tágultak. Fiára tekintett, aki csak felvont szemöldökkel nézett vissza rá, továbbra is szótlanul, majd felállt; fakó, kihúzott szemében megcsillant valami.

– Végezni akarok egy Csillaggal. És te leszel a segítségemre ebben.

Negyedik fejezet

Elara hátrált egy lépést, amitől egyenest Leonardónak ütközött.

Biztosan csak rosszul hallotta.

– Végezni akarsz egy istennel? – kérdezte rekedtes hangon.

A királyi család tagjaként Elara tisztában volt a Csillagok hibáival, kiket oly vakon dicsőítettek Celestia-szerte. Bár szunnyadó patrónuscsillaguk okán királyságuk érintetlen maradt, mindössze nyolcéves volt, amikor meghallotta, ahogy szülei arról beszélgetnek, hogy milyen szörnyűségeket műveltek a Csillagok, miután alászálltak otthonukból, a Mennyekből. Capri több alattvalóját is tömör arannyá változtatta, valahányszor veszített kártyajátszmáik során. Sofia elmondása szerint Aquaria hajlamos volt a dühkitörésekre, melyek során balszerencsével és átokkal sújtott teljes családfákat. Ariete pedig… a királyi család egyetlen tagját sem kellett emlékeztetni a vérfürdőkre, melyeket annak idején rendezett. Elara éveken át próbált rájönni, egyáltalán miért is kellene ilyen kegyetlen, szeszélyes lényekhez imádkozniuk, ám ezt hangosan kimondani már önmagában is szentségtörésnek számított volna.

Idris egy pillanatig babrált a kisujján hordott sárgatopáz gyűrűvel.

– Méghozzá nem is akármelyikkel. Ariete-tel, a Csillagok Királyával – mondta, aztán felállt, és töprengő arccal sétálni kezdett fel és alá.

Az őt mindentől megfosztó istenre gondolva Elarában ismét fellángoltak az emlékek, melyeket oly keservesen próbált magába fojtani.

– Miért? – Csupán ennyit tudott kérdezni.

– Ha a Csillagok Királya elbukik, a többi istenre is hasonló sors vár. Celestia uralkodói évszázadok óta hajtanak térdet előttük talpnyaló szolgaként. Ez idáig azt hittem, hogy a Csillagok érinthetetlenek. Hogy sérthetetlenek. Egészen addig, amíg te színre nem léptél.

– Keress valaki mást. A Csillagok előbb-utóbb úgyis megtudják a terved, úgyhogy a legkevésbé sem hiányzik, hogy divinitas sújtson le rám.

A vég legszörnyűbb módja a divinitas általi halál. A pusztító csillagfényár először megvakítja, majd elevenen megnyúzza áldozatát, és végül a szó szoros értelmében eltörli a létezését, a test elpusztításával megakadályozva, hogy a lélek eljuthasson a Szentföldekre, vagy legalább a Temetőbe – a Szentföldek paradicsoma és a Holtföldek kárhozata közti túlvilágba. Ismét eszébe villant szülei tekintete, amint lesújtott rájuk a vörös csillagfény, és az emlék hatására szorosan behunyta a szemét.

– Azt hiszed, van választásod?

Amikor Elara kinyitotta a szemét, a király ismét a trónján ült, ujjai hegyéből szörnyűséges fényt árasztva. Elara pislantani sem mert, tudván, hogy a fényével az uralkodó képes kedvére fájdalmat okozni neki.

– Nem térhetsz vissza Asteriába – folytatta a király. – Addig semmiképp, ameddig maga a düh és vérontás istene vadászik rád. Mit gondolsz, mégis hova mehetnél?

Elara ekkor eszmélt rá, mennyire feleslegesen próbált hazajutni. Mégis mi haszna lett volna abból, ha egyenest szülei gyilkosának tárt karjaiba sétál?

Sehová sem mehet. Senkihez nem fordulhat. És ezt az ezüsttoronyba zárt éveknek köszönheti.

– Itt maradsz – jelentette ki Idris. – Legkiválóbb szobánkban szállásolunk el, és semmiben sem szenvedsz majd hiányt, amíg hajlandó vagy alávetni magad a kiképzésnek. Teljesítsd be a sorsod, és válj a fegyverré, mely megrengeti a fellegeket!

Ez vagy a halál, mérlegelte magában lehetőségeit Elara. Tudta, hogy ha nem válik Idris szolgájává, egész életét az Ariete előli menekülésnek kell szentelnie.

– Miféle kiképzésnek?

– Tudom, hogy birtoklod a Hármakat, hercegnő. Elvégre rendkívül ritka, ha valaki királysága nemcsak egy, hanem mindhárom képességét birtokolja.

– Ezt mégis honnan veszed? – kérdezte Elara. Ez lehetetlen. Családja és tanítói bizalmas, szűk körén kívül senki sem tudhatott erről.

– Megvannak a forrásaim – válaszolta Idris, mire fia ajka megrándult. – A D’Orokra jellemző kegyetlen, szigorú kiképzésnek vetünk alá.

– És hogyan rejtetek el Ariete elől? – tudakolta Elara. Ha sápadt bőre nem is, ezüstszín szeme árulkodott asteriai származásáról.

A király csettintett, mire Leonardo eltűnt Elara háta mögül, és ismét feltárult az ajtó, melyen keresztül egy gyönyörű lány suhant be a terembe. Másnak tűnt, mint a heliosiak, akiket Elara eddig látott. Aranyszín haja izzón fénylett, zöld szemei csillogtak: vonzó külsejéről Elara alig bírta levenni tekintetét.

– Merissa felel az álcázásodért. Az itt-tartózkodásodhoz szükséges valamennyi részletről gondoskodtunk már.

– Szívmelengető kifejezés ez a rabságra – válaszolta Elara, mire Leonardo ismét feltűnt mögötte. – Mivel, ha szabad megjegyeznem, nem önszántamból tartózkodom az ellenség királyságában.

– Ez esetben úgy leszel elvonszolva szobádba, bár sokkal egyszerűbb lenne, ha önszántadból mennél.

Elara állkapcsa megfeszült. Eljátszott az ellenszegülés gondolatával, de a teste kimerült, akárcsak az elméje. Így hát kihúzta magát, sarkon fordult, és gúnyos megvetéssel szólt Leonardóhoz:

– Szóval, ha jól sejtem, te felelsz majd a kiképzésemért.

Kérdését követően rideg nevetés tört fel háta mögül.

– Nem – mondta Idris. – Arról a fiam gondoskodik.

Elara a hercegre nézett, aki átható tekintetét egyenest rászegezte.

A lány gúnyosan fújtatott egyet, hátradobta haját, hátat fordítva a herceg perzselő tekintetének, és hagyta, hogy Leonardo kivezesse a trónteremből.

Ötödik fejezet

Leonardo csendben egy díszes ajtóhoz vezette Elarát, majd biccentett Merissának, és továbbállt.

Merissa lopva Elarára pillantott, aztán egy kulcsot húzott elő fátyolszerű, rózsaszín szoknyájából, és elfordította a zárban. Elara csak nagy nehezen bírta kordában tartani az arcára kiülő lelkesedést az elé táruló látványtól, sőt, kis híján fel is dühítette annak szépsége. Asteriai szobája is gyönyörű volt, ám sosem gondolta volna, hogy létezhet ehhez fogható. Elsőként egy hatalmas baldachinos ágyat pillantott meg, melyet két oldalról egy-egy márványoszlop fogott közre, majd egy félig nyitott, hatalmas, kétszárnyú ajtót, melyen keresztül meleg fuvallat áradt a szobába. Az erkélyhez közelebb lépve elgondolkodott, vajon milyen magasan lehetnek, ha esetleg szökni próbálna. A levegőben elvarázsolt, díszes olajlámpák lebegtek, a helyiség pedig elég tágas volt ahhoz, hogy kényelmesen elférjen benne egy dívány is, melyet díszpárnákkal és takarókkal raktak körbe. Kitekintve hasonló erkélyeket pillantott meg szemközt, hasonló szobákkal. A két oldal közt gondosan ápolt gyep terült el, és egy szökőkút csobogott a kellős közepén.

Visszatért a szobába, tekintetét egyenest a plafonra emelte, és megállapította, hogy ugyanolyan freskók díszítik, mint a korábban látott termeket. Ingerülten megdörzsölte a szemét. Otthonában a ruháikat és a dísztárgyaikat többnyire kékre, levendulaszínűre vagy feketére színezték, tisztelegve alkonyba borult egük előtt, itt azonban mindent elárasztottak a Fény sugarai, melyektől valósággal ragyogott a szoba, és ő úgy érezte, hogy ezt még sokáig képtelen lesz megszokni.

Merissa pepecselt kicsit az egyik párnával, majd megrázta a csuklóját, és megigazította az ágy függönyét is. Elara mindezt keresztbe tett karral nézte végig, és csak várt. Tennivalói végeztével Merissa lassan felé fordult:

– Próbáltam a lehető legkényelmesebbé tenni az itt-tartózkodásod Solban – mondta lesütött szemmel, suttogásnak is alig nevezhető hangon.

A düh és a felháborodás egyszeriben elpárolgott Elarából. Vállai leereszkedtek, arckifejezése megenyhült.

Tudta, hogy nem Merissa tehet róla, hogy ellenségei elrabolták, és teljesítenie kell követeléseiket, így semmiképp sem akarta, hogy ez a szegény lány megrémüljön tőle.

– Ezt értékelem – mondta lágyan, mire Merissa kézremegése alábbhagyott.

– Én… Őfelsége felkért, hogy képességeim révén segédkezzek az álcázásodban, míg udvarunkban tartózkodsz – mondta, majd elindult a szobához csatlakozó helyiség felé, mely, bármennyire is nem akarta, ismét csak lenyűgözte Elarát.

A helyiség közepén a padlóba egy fürdőt süllyesztettek, melynek mérete egy kisebb medencéjével vetekedett. Kristálytiszta vízzel és szappanos buborékokkal volt tele, festett, forró tapintású csempék szegélyezték. Jázminolaj illata terjengett a levegőben, fájdalmas vágyakozást váltva ki Elarából – túlságosan is emlékeztette ez őt a szobája ablaka alatt meghúzódó éjjázminfák illatára, melyek mindig megnyugtatták, valahányszor rettegés fogta el, hogy amint lehunyja szemét, egy rémálom kellős közepén találja magát.

– És mik lennének azok a bizonyos képességek? – kérdezte Elara, pislogással elűzve emlékeit.

– Majd meglátod. Ha szabad javasolnom, inkább kezdjünk egy fürdővel – mondta Merissa, és ajka apró mosolyra húzódott.

Elara figyelme ettől ismét ráterelődött ruhája állapotára, valamint a testére időközben rászáradt, ragacsos izzadságra.

Nem bánta, hogy Merissa önként nekilátott kibontani alsóruhája fűzőjét. Megszokta már, hogy a szolgálók előtt öltözködjön és vetkőzzön. Amikor szakadt és piszkosfehér ruhája a földre hullott, Merissa óvatosan felvette.

– Szeretnéd, ha megtisztítanánk, úrnőm?

– Az Elara is bőven megteszi. És nem, eszem ágában sincs megtartani – válaszolta Elara, lévén a ruhadarab még mindig az életét helyrehozhatatlanul megváltoztató estére emlékeztette.

– Hála a Csillagoknak. Amint lehet, tűzre vetem – motyogta Merissa, ám arcára rémület ült ki, amikor felfogta, hogy hangosan mondta ki a szavakat. – S-sajnálom, én csak…

– Remek ötlet – helyeselt Elara. Ajka erőltetett mosolyra húzódott, miközben megszabadult a combjára erősített toktól, melyben tőrét rejtegette, Merissa pedig félszegen visszamosolygott rá.

Mielőtt óvatosan belépett volna a vízbe, tőrét a fürdő peremére helyezte. A kellemesen hűvös fürdővíz balzsamként hatott felhevült bőrére.

Merissa a tokjában pihenő tőrért nyúlt, de Elara megállította:

– Szeretném inkább magam mellett tartani.

– Természetesen. Bölcs döntés – bólintott Merissa, és arcára megnyugtató mosoly ült ki.

Elarát szégyen fogta el. Más körülmények közt talán még barátokká is válhattak volna. Igyekezett elhessegetni az efféle gondolatokat.

– Idekészítettem már a különféle szappanokat, úrnőm – mondta Merissa, miközben leguggolt a fürdő mellett.

– Elara – javította ki ismét.

Merissa orcája rózsaszínre vált, Elara pedig igyekezett egy újabb, minél barátságosabb mosolyt erőltetni arcára, majd kissé hátat fordított a lánynak, hogy a szappanokért nyúljon.

– Milyen gyönyörűséges… – suttogta Merissa.

Elara erre nyakát nyújtogatva hátrafordult és rájött, mire is mondhatta ezt Merissa: egy fekete színű, kígyózó dragunt ábrázoló, ízléses tetoválás futott végig gerince mentén, melynek szárnyait és pikkelyeit ezüstszilánkok borították.

– Ó, a dragunom? A családunk jelképe.

– Ismerem a történeteket – bólintott Merissa.

– A legjobb barátnőmnek is van egy. Az övé egy éjfarkast ábrázol – mondta Elara, miközben figyelmét ismét a szappanokra irányította. Valójában azonban nem ez volt Sofia családjának címere. Elarának mindig azt mondták, hogy olyan a lelke, akár egy draguné, ezért barátnője is olyan tetoválást szeretett volna, ami tükrözi a lelkét: így esett választása a kegyetlen, védelmező, hűséges fenevadra.

– Éjfarkasok… Az Éjfarkas és Ezüst mindig megríkatott kis koromban – válaszolta Merissa. – Gyűlöltem az Éjfarkast.

Elara egy pillanatra abbahagyta a mosakodást, és összehúzta a szemöldökét.

– Az Éjfarkas volt a történet hőse, a leány mégis végzett vele.

– Igen – kezdte Merissa elnyújtott hangon –, de csakis azért végzett vele a Fényleány, mert a harapásával elárulta barátságukat. Nem volt más választása. De aztán a vérébe került méreg miatt ő is holtan végezte.

– Egész más történetet ismerhetünk mi ketten – tette le a szivacsát Elara.

– Talán valami rosszat mondtam? – pirult el ismét Merissa.

– Nem, dehogy – vette ismét kezébe a szivacsot Elara. – Nem lepne meg, ha Heliosban a gyilkost dicsőítenék, aki elég ostoba volt ahhoz, hogy megpróbáljon megszelídíteni egy bestiát.

Merissa ehhez nem fűzött hozzá semmit, csak csendben bólintott, majd nekilátott rendet rakni a fürdőszobában.

Fájdalom telepedett Elara gyomrának mélyére Sofia említésétől.

– Hagylak pihenni – mondta egyszer csak Merissa. – Hívj, ha szükséged van rám, a hálóban leszek.

– Köszönöm – felelte Elara, bár a gondolatai teljesen máshol jártak. Amint becsukódott az ajtó, elmerült a vízben, mely megtöltötte fülét és elmosta gondolatait. A víz közelsége általában megnyugtatta, ez alkalommal azonban képtelen volt leküzdeni a rá törő kéretlen, szörnyű gondolatokat, melyek akörül forogtak, hogy vajon mi történhetett Sofiával és az udvarnépével. Kedves volt számára a királysága, még akkor is, ha csak ablaküvegén keresztül láthatta.

Ismerős pánik kerítette hatalmába. Füle zúgni, keze bizseregni kezdett. Hiába próbált levegőt venni, száját jókora adag víz töltötte meg.

Köhögve és levegő után kapkodva emelkedett ki a vízből, csuromvizes haja függönyként terült arca elé.

– Elara! Minden rendben? – kiáltott Merissa.

– Jól vagyok – mászott ki a vízből Elara.

Tenyerét a meleg csempére helyezve próbálta összeszedni magát, és csillapítani heves szívverését.

– Egyetlen éjszakát sem fogsz túlélni itt, ha hagyod, hogy eluralkodjanak feletted az érzelmeid – sziszegte magának. Felidézte magában a dobozát, amire Sofia tanította meg oly sok évvel ezelőtt. Obszidiánfekete volt, fényes felülete tükrözte Elara megszállott arckifejezését. Túl sok mindent zárt már el ide, de felnyitotta, figyelmen kívül hagyva a benne rejlő összes emléket és érzelmet. Ehelyett elképzelte, ahogy minden érzést és emlékképet, minden félelmet és fájdalmat a dobozba helyez, majd határozottan lezárta, ismét mélyre rejtve azt magában.

*

A hőségtől szinte teljesen megszáradt a nedves bőre, mire a bolyhos törülközőbe tekerve visszatért a hálóba. Merissa már a pipereasztal mellett állt, melynek közepén egy óriási, ovális tükör kapott helyet.

Elara értette a célzást, és vonakodva helyet foglalt a tükör előtt.

– A király a lelkemre kötötte, hogy amennyire csak lehet, a külsőd tükrözze a királyság lakosságáét – mondta Merissa, miközben fésülni kezdte Elara haját. – A varázsom nem működik azokon, akik korábban már láttak, azonban Helios polgárainak többsége soha egy pillantást sem vetett Asteria királynőjére, úgyhogy…

– Minek neveztél? – fordult hátra hirtelen Elara, és egyenest Merissára meredt.

– Ki… királynőnek – hebegte a lány.

Elara hatalmasat nyelt.

– Köszönöm – mondta, azzal visszafordult, és Merissa folytatta a fésülését.

– Mint mondtam, a varázsom álcázni fog. A legtöbben egy heliosi lakost látnak majd, ha véletlenül megpillantanának a palota területén.

Ujjai végén rózsaszín ragyogás jelent meg, melegséggel árasztva el először Elara fejbőrét, majd kékes árnyalatú, éjfekete, csípőjéig lelógó haját, aranyszín árnyalatot kölcsönözve annak. Elara arcára döbbenet ült ki.

– Csak nem bájoló vagy? – kérdezte. Merissa bólintott, mire Elara alaposabban is szemügyre vette a szolgáló vonásait. – Ezek szerint nem Heliosból származol.

– Nem – rázta meg fejét. – Aphrodeából.

Elarát megnyugtatta a felelet, és hagyta, hogy a rózsaszín bájvarázs tovább változtasson külsején. A tükörben nézte, ahogy szeme sötétebb barnára, bőre pedig a heliosiakéhoz, a Fény követőinek bőréhez hasonló izzásúra váltott. A varázstól korábban sosem tapasztalt ragyogást látott magán, és szinte a felismerhetetlenségig megváltozott a külseje.

– Ezt látják majd, ha megpillantanak. Azok viszont, akik korábban már láttak téged… – mondta Merissa, majd csettintett egyet, mire a tükör fodrozódni kezdett, és Elara tükörképe ismét ragyogó ezüstszín szemmel, kékes árnyalatú éjfekete hajjal és sápadt bőrrel nézett vissza rá.

Elara hálásan bólintott, amiért legalább neki nem kellett egy hamis külsőt látnia.

Merissa egy bátorító mosolyt követően a nagy ruhásszekrényhez lépett, amelyből néhány áttetsző ruhadarabot nyújtott Elara felé.

– A varázsom ellenére azonban muszáj lesz a heliosiakhoz illően öltözködnöd.

Elara szeme elkerekedett. Hűvös éghajlatának köszönhetően Asteria lakóinak öltözködését szerényebb kinézetű ruhadarabok jellemezték, melyek nagyrészt vagy teljesen takarták viselőjük bőrét. Itt azonban, a Fény bőkezűségének hála, az emberek igencsak lenge öltözeteket viseltek. Merissa választása egy finom, földig érő selyemszoknyára esett. Ehhez egy olyan felsőt párosított, hogy a döbbenettől majd’ kiesett Elara szeme: egy fodros, puffos vállú, rövid ujjú, aranyszín virágokkal telehímzett blúzt, melynek fehér színe jól illett a szoknyához. Mindezek ellenére Elarát aggodalommal töltötte el a ruhadarab hossza, miután láthatóan semmit sem fedett el viselője hasából.

– Ez aligha takar többet a mellemnél! – mondta rémülten.

– Hát nem épp ez a lényeg? – kérdezte Merissa, és Elara megesküdött volna rá, hogy közben a szája sarka mosolyra húzódott. – A heliosiak úgy hiszik, hogy Csillaguk, Leyon részben azért alkotta meg a Fényt, hogy a királyság szépsége mindig büszkén ragyoghasson.

– Egek… – motyogta Elara, átvéve Merissától a ruhákat, majd sietősen hozzátette: – Magam szeretnék felöltözni.

Merissa egy paravánhoz vezette, és várt, amíg a túloldalon Elara megpróbálta valahogy úgy magára ölteni a felsőt, hogy abból ne látsszon ki a melle.

– Az itteni ruhadarabokat úgy tervezik, hogy egyszerre legyenek stílusosak és kényelmesek – szólt át a paravánon Merissa. – Fűzőket és hasonló korlátozó holmit csak hivatalos események vagy bálok során viselünk. Ne aggódj, hamarabb megszokod, mint gondolnád.

Elara sietősen felöltözött, és kilépett a paraván mögül.

Merissa meglepetten nézett rá.

– Akár egy született heliosi.

– Csodás… – mondta egykedvűen Elara.

– Már csak néhány végső simítás, és kész is vagyunk – mondta Merissa, azzal néhány apró, fehér csillagvirágot tűzött Elara hajába, aki nagyokat szippantott megnyugtató illatukból. – Így ni. Most már készen állsz a királyi vacsorára.

Elara döbbenten nézte meg magát a gardrób tükrében. Bár továbbra is túl kirívó volt számára, úgy érezte, mintha valósággal ráöntötték volna a selyemruhát. Tükörképe arcára nézve azonban hamar letörtté vált. Akármennyire is kicsinosította Merissa, semmi sem tudta elrejteni az ezüstszín szempárból sütő rémületet.

Merissa csettintett egyet, mire valódi tükörképe eloszlott, és helyét ismét Elara sötét szemű, ragyogóan fénylő ábrázatú képmása vette át.

Elara ujjaival végigsimított egy selymes hajszálon, és egy mosolyt erőltetett magára.

– Köszönöm, Merissa. Hálás vagyok az irántam tanúsított kedvességedért.

És ez valóban így is volt. Elhatározta, hogy ittléte alatt igyekszik belekapaszkodni a kedvesség legapróbb formáiba is.

Merissa szeme melegséggel telt meg, és a lány pukedlizett egyet.

– Ideje, hogy a vacsoraasztalhoz vezesselek – mondta a háló díszes faliórájára pillantva. – Hamarosan kiderül, mennyire lett hihető a bájolásom, amikor bemutatnak az udvar többi tagjának.

Elara egy utolsó pillantást vetett szobájára – jobban mondva, börtönére –, majd követte a bájolót, hogy egyenest az éhező fenevadak közé vezesse őt.

Hatodik fejezet

Balzsamos esti levegő és madárcsicsergés fogadta a lakomacsarnokba lépve, mely egy krémszínű, verandás teraszra nyílt. Hosszú asztalok nyújtóztak faltól falig, az udvar előkelőbb tagjai számára fenntartott tölgyfa asztal pedig egyenest a dús növényzetű, egzotikus virágokkal teli kertre nézett.

Valójában ekkor tűnt csak fel Elarának, hogy itt az égbolt még éjjel sem vált az általa már megszokott sötét, kékesfekete színre. Ebben a királyságban narancssárga árnyalattal csíkozott mélyvörös jellemezte a késő esti eget.

Más vendégeket is észrevett a csarnokban. A vendégasztalok körül ültek, csevegtek vagy nevetgéltek, és Helios udvarnépére jellemző, bár némileg finomabb öltözéket viseltek. Idris király a főasztal asztalfőjén foglalt helyet, koronája ragyogott a lámpások pislákoló fényében. Kissé távolabb Leonardót pillantotta meg az asztalnál, aki aranyszín páncélját időközben őzbarna vászonruhára cserélte, és egy pillanatig sem hiányozott Elarának a mellkasra szíjazott tőrök látványa. A férfi arca valósággal ragyogott, miközben a mellette ülő, gyönyörű nőhöz beszélt. A lány bőre fénybarnított volt, gesztenyebarna haja göndör fürtökben végződött. Azonban volt némi furcsa abban, hogy milyen magasan ül, és ahogy Elara közelebb lépett a harsány asztaltársasághoz, látni lehetett, miért: épp valakinek az ölében foglalt helyet, derekát egy ékszerektől csillogó kéz simogatta. Ekkor pillantotta meg a kézhez tartozó, ismerős arcot. Lorenzo herceget.

Mindhárman hangosan nevetgéltek, aztán a csinos nő kissé hátradöntötte a fejét, és Lorenzo valamit suttogott a fülébe. Akármit is hallott, lányos zavar ült ki tőle az arcára, aminek láttán Elara gyorsan elkapta róluk a tekintetét.

Merissa karon ragadta Elarát, és magával húzta a csarnok széle mentén, egészen a főasztalig. Habár a harsány jókedv és a vidám zene egy pillanatra sem szünetelt, a király azonnal észrevette őket.

– Egész szemrevaló heliosi lettél – mondta elismerően, arcán egy kígyóhoz illő, széles mosollyal, aztán Merissához fordult: – Szép munka, bájoló.

Merissa pukedlizett, Elara pedig csak felszegte az állát, és minden erejével azon volt, hogy palástolja megvetését. Most már királynő vagy, emlékeztette magát.

Hirtelen valaki hangosat rikkantott, mire Elara megfordult és észrevette, hogy Lorenzo herceg eltaszította magáról a barna hajú nőt, és átható tekintetével egyenesen az ő szemébe bámul.

Elara nemcsak állta a tekintetét, hanem felemelte a fejét, és igyekezett szemmel láthatóan lenézni rá. A herceg tekintete végigpásztázott a testén, majd megállapodott fedetlen hasához érve. Elara összeszorította a kezét, leküzdve a kényszert, hogy eltakarja a szabadon hagyott felületet, és fejét kissé oldalra döntve, dacosan meredt a hercegre. Mindeközben a barna hajú lány, aki az imént még Lorenzo ölében vihorászott, kipirult arccal elsomfordált.

– Ó, igen, majd’ elfelejtettem. Foglalj helyet a fiam mellett – vágott közbe fennhangon Idris, túlharsogva az időközben nyüzsgővé vált zenebonát.

Elara gyomra összerándult a herceg mellett szabadon hagyott hely láttán. Merissa alighogy magára hagyta, ő pedig máris késztetést érzett rá, hogy visszahívja. Izzó tekintettel bár, de elfoglalta kijelölt helyét az asztalnál. Maga elé meredt, vacsoráját várta, és egy pillanatig sem volt hajlandó nyugtázni a mellette helyet foglaló herceg jelenlétét.

– Mintha már lett volna szerencsénk találkozni – mormogta Lorenzo halkan, mire Elara végül hajlandó volt ránézni. Rideg mosolyt villantott a férfira, figyelmen kívül hagyva, hogy így közelről szemlélve sokkal vonzóbb, mint amilyennek a trónteremben tűnt.

– Elara… – mondta Lorenzo biccentve. – De ezt magad is tudtad már, nem igaz? Elara… – ismételte a herceg lassan a nevet. Akcentusának hála, szájából majdhogynem lírainak hatott a hangzása. – Te is biztosan tisztában vagy vele, ki vagyok.

– A hírneved megelőz – felelte Elara unottan, tekintetét elfordítva.

– Valóban? Remélem, csakis jó dolgokat hallottál felőlem.

– Épp ellenkezőleg – fordult Elara ismét a herceg felé, és szája borotvaéles mosolyra villant. – Hacsak a te mércéddel nem számít jó dolognak királyságom felperzselése és népem legyilkolása. A szajhákkal való játszadozást majdnem kifelejtettem. Pusztán egy megátalkodott kéjenc vagy, semmi egyéb.

A herceg erre teljesen felé fordult, könyökét az asztalra helyezte, fejét ökölbe szorított kezén pihentette, és úgy nézett Elarára, mintha a világ összes ideje a rendelkezésére állna. Arroganciája láttán a lány megborzongott. De annak ellenére, hogy a herceg minden arcvonásából csak úgy áradt az önteltség, állta a tekintetét.

– Büszkeséggel tölt el, hogy ennyire sokat tudsz rólam, miközben én rólad oly keveset – mondta Lorenzo. Ajka lassan mosolyra húzódott, aranyszín szemében veszélyes fény csillant fel. Ahogy Elara jobban megnézte, megannyi apró, bronzszín foltot vélt benne felfedezni. – Ha valamilyen módon kifejeznéd hódolatod a férfi előtt, aki szemmel láthatóan megigézett, a szobámat a kerten túl találod, közvetlenül a tiéddel szemben.

– Hogy mondod? – csattant fel Elara.

A herceg megvonta a vállát.

– Szívesen megmutatom, mekkora megátalkodott kéjenc is vagyok valójában.

Elara arcára mélységes undor ült ki, ahogy felszegett fejjel ismét lenézett a hercegre. Ezt követően egy apró mosolyt villantott meg, amiről tudta, hogy valósággal megőrjíti a férfiakat, majd hátravetette a haját, és elfordult.

Bár nem nézett oda, érezte, hogy a herceg némiképp változtatott a testtartásán.

– Meg kell hagyni, jól kicsípted magad – folytatta kitartóan, amit Elara egy hangos sóhajjal nyugtázott. A herceg hátradőlt, és kortyolt egyet barackborából. – Koszosan és toprongyosan igencsak távol állt a külsőd egy hercegnőétől. – Kuncogni kezdett, látva, mennyire dühítette Elarát megjegyzése. – De most már látom, hogy valóban királyi sarj vagy – mondta, szemét közben a lány hajában lévő virágokon tartva.

– Pontosabban királynő – felelte Elara. – Mondd csak, mindig ilyen bókokkal próbálsz ismeretleneket levenni a lábukról? – kérdezte, lehervasztva Lorenzo mosolyát. – Már ha épp nem azzal próbálod elbűvölni az épp öledben ülő hölgyet, hogy arrébb taszítod. Inkább tépjen szét egy szárnyas oroszlán, mint hogy valaha is a te hálószobádba lépjek.

Ekkor egy hangos köpés hallatszott, mire Elara a hang irányába tekintett. Leonardo heves rázkódással köhögött a borospoharába.

– Elnézést kérek – mondta, amikor mindketten ránéztek. – Csak tudjátok, még soha senkit nem hallottam így beszélni Enzóval.

– Ez megmagyarázza, hogyan lett belőle ilyen önző gazember.

Leonardo erre eltátotta száját, Lorenzo pedig előrehajolt, kitakarva testével a tábornokot.

– Vigyázz a szádra, árnyboszorka.

– Vagy mi lesz? Máglyára vetsz? Úgy tudom, szükség van rám apád világuralomra törő tervéhez.

Lorenzo állkapcsa idegesen megfeszült, amit Elara győzelemként könyvelt el, és hátradőlt székében, majd kortyolt egyet borából, palástolva idegességét. Kiélvezte a mézédes bor ízét, miközben arra várt, hogy lángra lobbanjon a herceg haragja, ehelyett azonban ő halálos nyugalommal csak annyit felelt:

– Sajnálatos módon valóban szükség van rád. Ez pedig azt jelenti, hogy kiképzésre lesz szükséged, ami a sors kegyetlen fintoraként az én felelősségemmé vált. Ha még egyszer megsértesz, megkeserítek minden egyes percet, amit együtt kell töltenünk.

– Egyébként sem számítottam másra – válaszolta Elara. – És mondd csak, mégis mit tudnál te tanítani nekem?

A herceg felkorhant a válaszára, ám épp ekkor megérkezett egy szolgáló, étellel teli tálcákat helyezve eléjük. Lorenzo megvárta, hogy a szolga távozzon, és csak ekkor szólalt meg:

– Tudatlan nőszemély, rendelkezem a Hármakkal.

Elara szeme erre elkerekedett.

– Úgy bizony – folytatta a herceg, arcán örömteli mosollyal. – Hihetetlen, nem igaz? Biztosan tisztában vagy vele, milyen ritkaságszámba megy, ha valaki királysága mindhárom fajta varázsát birtokolja. Szóval úgy hiszem, hercegnő, igenis van egy s más, amit taníthatnék neked.

Úgy tartják, hogy amikor a Csillagok aláhullottak, varázsuk egy-egy cseppjét Celestia királyságainak ajándékozták – épp eleget három képesség létrejöttéhez.

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Elara maga elé rántott egy gránátalmadarabokkal megszórt, rizzsel teli tányért, amit az imént helyeztek az asztalra. A Hármak révén nem csoda, hogy a herceg akkora pusztítást zúdított királyságára. Ismét fellángolt benne a düh a gondolattól, hogy mennyi szenvedést okozott népének a herceg, az apja és az egész szánalmas királyságuk.

– Mi is pontosan a heliosi Hármak? – kérdezte, ott és akkor esküt téve magának, hogy minden lehetséges információt megtud erről az emberről, hogy aztán elpusztíthassa.

– Hatalommal bírok a Fény felett – mondta a herceg, mire kelyhét tartó ujjai ragyogni kezdtek. Elara összerezzent, Lorenzo szeme pedig résnyire szűkült.

– Gyűlölöm a Fényt! – csattant fel Elara. – Az egész csillagverte Celestia dicsőíti a Fényt és megveti a Sötétséget, hála neked és a családodnak.

– Remek. Akkor valószínűleg a következő képességem sem lesz túlzottan a kedvedre.

A herceg felemelte az egyik kezét, és ahogy ujjai táncra keltek, egy apró láng gyúlt köztük. Elara ezúttal nem rezzent össze. A Fénnyel ellentétben a tűztől nem félt – elvégre azt nem dugták le a torkán, és nem vágták el vele a sikolyait, amikor…

Visszatuszkolta emlékét a dobozba, ingerültté válva, amiért kiszabadult. Rideg külseje azonban nem árulkodott belső küzdelméről.

– Hatalom a tűz felett – mondta, miközben tekintete a herceg kezére vándorolt. – Nem túl elegáns, de mégis, mi másra számíthattam volna egy heliosi barbártól…

Lorenzo közelebb hajolt, szemében tükröződött lángjának fénye. Sokévnyi etikettóráinak hála, Elarának sikerült valahogy erőt vennie magán, és nem húzódott el. Édesanyja alaposan az eszébe véste: a királynők nem visszakoznak – az a körülöttük lévők dolga. Így hát kihúzta magát és felszegte állát.

– És ami a harmadikat illeti… – kezdte a herceg halkan. – Tudsz Helios látnokairól, nem igaz?

Heves dobogás támadt Elara mellkasában.

Névadó ünnepségeden egy látnok megjósolta a jövődet, mondta sírva édesanyja, mindössze pár nappal korábban. Megtettünk minden szükségeset. Próbáltunk megóvni. Megpróbáltuk újraírni a sorsot, de…

Nagy levegőt vett, és a sötétség elragadta az emlékét.

– Asteriában úgy tartjuk, nem többek felszínes sarlatánoknál – mondta lassan. – Talányokban beszélni és a jövő foszlányait megpillantani: valóban lenyűgöző képesség.

Válaszát hűvös, halk nevetés fogadta.

– Nem is sejted mennyire. Látnoki képességem ugyanis egyedi és különleges. Semmi sem rejtőzhet a Fényem elől. Látom, ha valaki hazudik. Átlátok a bájolásokon és a trükkökön. Látom mások lelkét, ahogy azt is látom, hogy legbelül jók vagy rosszak. Azonban ha rád nézek, csupán egy éjjázmintól bűzlő árnyleplet látok. Még nem tudom, mit rejtegetsz alatta, de ígérem, idővel felfedem a titkát.

Elara idegesen pislogott. Hátratolta székét, hogy némi távolságot nyerjen, de mindhiába – Lorenzo közelsége mintha teljes egészében körülzárta és csapdába ejtette volna.

– Lehet, hogy apám azt akarja, hogy itt legyél a terve miatt. És talán azt hiszi, hogy a segítségünkre lehetsz. Sőt, még az is lehet, hogy valóban a segítségünkre válsz. De ha megtudom, hogy veszélyt jelentesz a királyságomra, egy pillanatig sem habozok végezni veled. – A szavak olyan nyugodtan hagyták el a száját, hogy Elara majdhogynem azt hitte, csupán a képzelete játszik vele. Ezt követően a herceg hátradőlt, és lassan kortyolt egyet borából, azonban tekintete változatlanul hűvös maradt. A lány mélyre zárta félelmét, szája fintorra húzódott, ujjai pedig legszívesebben a combján pihenő tőr köré fonódtak volna.

– Ez esetben figyelmeztetnélek – hajolt közelebb Elara, fürtjeivel súrolva Lorenzo arcát –, hogy nem veszem jó néven a fenyegetőzést. Lehet, hogy a következő szavad lesz az utolsó, amit hozzám intézel – mondta, majd elragadta a herceg kezéből a kelyhet, és nagyot kortyolt a borából. – A helyedben ettől kezdve lámpafénynél aludnék. Ki tudja, mi elevenedik meg az éjszakában.

Elhelyezte az italt kettejük közé, hátradőlt székében, és ismét magára öltötte uralkodói álarcát. Egy kimért mozdulattal átdöfött és magához ragadott egy szelet húst egy másik tálcáról, teljesen figyelmen kívül hagyva a herceg arcára kiülő, vészjósló mosolyt.

Szíve hevesen vert, de átkozta volna magát, ha csak egy pillanatra is hajlandó lett volna bármiféle reakciót mutatni Lorenzo felé. Figyelmét inkább az ínycsiklandó, gazdagon fűszerezett ételre fordította: párolt rizst evett mentás bárányraguval, végül pedig egy nagy szelet rozmaringos kenyérrel törölte ki a tányérját. Csendben evett, fejében újra és újra ismételgetve a herceg szavait, és közben igyekezett rá sem hederíteni a mellette ülő férfi nyomasztó jelenlétére.

Elégedetten sóhajtott, hátradőlt, és megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Lorenzo elfordult tőle, és mélyen belemerült a beszélgetésébe a tábornokával. Miközben felszolgálták a vacsora utáni teát, Elara álmosan végitekintett a heliosi udvar tagjain. Mielőtt belekortyolt volna az italába, tett bele két teáskanálnyi mentát és egy kevés mézet – de csak mert szüksége volt valami édesre, hogy ellensúlyozza a benne kavargó keserűséget. Ahogy körbetekintett a helyiségben, több embert is megpillantott, akik Merissához hasonló külső jegyekkel rendelkeztek. Valószínűleg ők is Aphrodea királyságából származtak, bár Elara minden tudása a népükről – és a többi királyságról – csupán könyvek lapjairól származott. Fájdalommal töltötte el a gondolat, hogy mi mindentől megfosztották. Mindezt csak azért, mert Asteriának el kellett szigetelnie magát a világtól. Kizárólag a D’Orók és a Sötétség ellen vívott háborújuk miatt.

Ekkor egy hangos nevetés zökkentette ki Elarát gondolatmenetéből – a korábbi lány ismét Lorenzo oldalán csüggött, majdhogynem függönyként ráomolva. Mindössze egy szemforgatással nyugtázta a látottakat, és azt is, hogy a herceg végigsimított a lány hátán, és ismét a fülébe suttogott valamit. A herceg ujjai közt táncoló lángokra gondolt, és tekintetét ismét Lorenzóra emelte. Elfúlt a lélegzete, amikor észrevette, hogy Lorenzo tekintete őt pásztázza, majd szája lusta mosolyra húzódik. Elara ekkor felállt – képtelen volt elviselni a tekintetet, amely utat próbált törni magának az árnyain keresztül.

Sehol sem látta Merissát, ezért a tábornok elé lépett, mivel ő egyszer már betöltötte a díszkíséret szerepét.

– Leonardo, szeretnék visszatérni a szobámba.

A férfi bólintott, felállt, Elara mögé lépett, és várakozott.

– Enzo… – szólította meg Elara gúnyosan a herceget, akinek a szeme résnyire szűkült. – A találkozásunk… hazudnék, ha azt mondanám, hogy örömömre szolgált.

A gesztenyebarna hajú lány szájtátva hallgatta Elara arcátlanságát, aki erre egy rosszalló pillantással reagált csak, majd Leonardóhoz fordult. Amint útnak indult, egy kéz ragadta meg a csuklóját, érintése forró volt. Felháborodva fordult meg a kéz gazdája felé.

– Holnap kezdődik a kiképzésed – mondta Enzo halkan. Elara szeme a csuklóját szorosan markoló kézre szegeződött. – Találkozzunk a főlépcsőnél. Ezt a hozzáállást pedig, ha kérhetem, hagyd addigra hátra.

– Mindenképp, ha te is így teszel – mondta Elara arcán kedves mosollyal, és kirántotta kezét Lorenzo szorításából.

Hetedik fejezet

Elara tollpárnájába temette arcát, és mély álomba merült azon az éjszakán. Tudta, mikor járt épp egy álomvilágban, ugyanis ilyenkor az elé táruló képek fokozatosan egyre élesebbé és tisztábbá váltak, míg végül valóságként fonódtak köré. Ebben az álomban a tűz érzése járta át. Mindent elöntő, forró és közeli.

Egy hálószobában állt. A sötétített szobát csillogó aranykővel berakott, fehér márványból faragták ki. Egy ágy süppedt a kőpadlóba, rajta selyemtakaróval, amin egy női alak pihent. Meztelen idomai csillogtak a haldokló gyertyafényben, hosszú, fekete haja egészen a derekáig leért. A takaró csípőjének puhaságához idomult, és Elara mintegy zsigeri élményként érezte, hogy az álomvilág hullámzik a vágytól. Körbenézett az álmodó után kutatva, de csak egy árnyak közt rejtőző alak körvonalait tudta kivenni.

– Már régóta várok rád – szólalt meg lágyan az előtte heverő nő, miközben lassan felé fordult. Elara a szempárra meredt, döbbenten a felismeréstől, hogy egyenesen saját ezüst szemei tekintenek vissza rá.

Hideg verítékben fürödve, levegő után kapkodva riadt fel. Kiugrott az ágyból, és kitárta a széles erkélyajtót. Az erkély a heliosi éjszaka mélyvörösében fürdött, miközben Elara fel-alá sétált – talpa alatt a kőpadló hűvöse némileg megnyugtatta az idegeit. Életében rengeteg álomban járt már, de még sosem látta önmagát.

Idegesen járkált, ujjai kócos hajába túrtak, majd visszatért a szobába. Az ágya melletti karosszékről magához vett egy gondosan összehajtogatott takarót, és az erkély korlátjához lépett vele. Túl magasan volt – igaz, ahhoz elég alacsonyan, hogy eljátsszon a gondolattal, ugyanakkor elég magasan, hogy biztosan kitörje a bokáját a gondosan ápolt bokrok közé zuhanva. Ismét fel-alá sétált, és igyekezett megszabadulni a gondolattól, hogy megkísérelje a szökést a palotából. Tudta, hogy Idris őröket állított az ajtaja elé, akárcsak minden kijárathoz. És még ha valahogy sikerülne is megszöknie, mégis hová vagy kihez menne innen? Szitkozódott egyet, és reményvesztetten a díványra roskadt.

Tekintete a mellette álló, alacsony asztalon heverő könyvkupacra siklott. Remegő ujjakkal felvett egy könyvet, melynek borítóját aprólékosan kidolgozott aranylevél-forgatag díszítette. Celestia mythasai. Arcára őszinte mosoly ült ki – az első alkalommal azóta, hogy elragadták otthonából.

Szobájába zárva, megannyi magányos nappal és éjszaka során a társai voltak ezek a történetek. Kiutat jelentettek kastélya falain túlra, amikor még nem volt mersze kiszökni. Elara számára az írók olyanok voltak, mint mások szemében az alkimisták, mivel közönséges papírlapokra vetett szavakkal teljes világokat teremtettek. Az élettelen általuk képes volt megragadni a valóság egy darabkáját, és valós érzelmeket kiváltani nem létező dolgok iránt. Habár Elara rendelkezett a Hármakkal, mégis az olvasás hatott számára a legkülönlegesebb varázsnak.

A heliosi éjszaka furcsa, vörös fényében belemerült az olvasásba. Az első történet címe Neptuna sellői volt. Mosollyal az arcán olvasott a tenger lakóiról, akik a legenda szerint ádáz harcot vívtak Altalune szirénjeivel a tengerek feletti uralomért. Sosem tudta eldönteni, hisz-e ezekben a hóbortos mesékben, de ez nem is számított. Ha valaha léteztek is a mythasok, már réges-rég tovatűnt az az időszak. Ennek ellenére engedte, hogy képzelete elkalandozzon a könyv lapjain, miközben szemhéja végre ismét lecsukódott.

*

Ismét a megszokott vita. Tudni akarta, hogy miért nem mehet a palotán kívülre. Mint mindig, szülei azt válaszolták, hogy ne kérdezősködjön efelől. Vitájuk egyre hevesebbé vált, míg végül könnyes arccal visszaküldték a szobájába. Néhány pillanattal később, hogy belépett, Sofia jelent meg az ajtóban, egy tányér étellel a kezében, készen arra, hogy meghallgassa Elara panaszát.

– Én itt vagyok neked – mondta kedvesen. – Ha senki más nincs melletted, én akkor is itt leszek.

Az árnyak a szobában sötétebbé váltak.

– Szerinted Lukas hallgatózik? – kérdezte Elara szipogva, miközben a sötétségbe bámult.

Sofia megvonta a vállát.

– Ha igen – kezdte, hangját kiabálássá emelve –, akkor ideje lenne a kis csúszómászónak végre valami jobb szórakozás után néznie.

– Ne, Sof! – mondta Elara. – Olyan nehéz, amikor nem jöttök ki egymással.

Sofia erre csak a szemét forgatta.

– Nem bízok benne. Neked sem kellene. – Elara könnyei ismét patakzani kezdtek, mire Sofia arckifejezése ellágyult. – Mi az, amitől jobb kedvre derülnél?

– Ha láthatnék bármit ezen a négy falon kívül – válaszolta dacosan Elara.

– Szerintem megoldható – mosolygott Sofia.

A következő éjszaka volt az első alkalom, hogy Elara kitette lábát a palota területén túlra. Sofia biztatásának hála, az volt az első alkalom, hogy illúziókeltését lázadása kifejezésére használta – kijuttatta önmagát és Sofiát a kapun túlra anélkül, hogy az őrök észrevették volna, és megpillanthatta királyságát. Cukrozott fahéjas csigát csentek egy éjszakai standról, és megégették vele szájukat, ahogy túl gyorsan próbálták befalni, miközben Elara illúziója rejtekében végigsétáltak az Álmodók Negyedén. Ez volt Elara életének legcsodásabb éjszakája.

*

Csörömpölés ébresztette Elarát. Pislogott néhányat, majd kidörzsölte az álom – pontosabban emléke – maradékát szeméből. Ekkor vette észre Merissa hullámzó, mézszínű haját, aki sietősen tipegett-topogott a szobában. Elarára mosolygott, és letette tálcáját az erkélyen.

– Szerettem volna hagyni, hogy minél jobban kipihend magad, de a herceg azonnal látni szeretne – mondta, majd töltött egy csésze mentateát, és egy tányérnyi friss bogyós gyümölcsöt tolt Elara elé.

– Ó, a követelőzése alapján biztosra veszem, hogy jó kedvében lehet – mondta, és bekapott egy málnát.

Merissa igyekezett elfojtani mosolyát.

– Ami azt illeti… egy kissé feszültnek tűnt.

– Helyes – horkant fel Elara. – Reméltem, hogy sikerült eléggé az agyára mennem tegnap este.

Merissa idegesen az ajkába harapott.

– Figyeltelek a csarnok túlsó oldaláról. Fogalmam sem volt, mit mondhattál neki, de úgy tűnt, sikerült elég mély benyomást tenned rá.

– Megfenyegetett, hogy végez velem, én pedig követtem a példáját. – Merissa szemöldöke a magasba szaladt, mire Elara megvonta a vállát, és egy áfonyát helyezett a szájába. – Mire számítottál? Ő és az apja fogolyként tartanak itt. Részt veszek a kiképzésen, de nem könnyítem meg a helyzetét.

Azzal Elara visszacammogott hálószobájába, és felkészült első leckéjére.

*

Új, puha lenvászon ruhái lazán simultak a végtagjaira, miközben leballagott a főlépcsőn. Rendkívül vágyott vastag asteriai gyapjúöltözéke védelmére, de Merissa biztosította, hogy ez a legmegfelelőbb viselet az edzéshez, mivel légáteresztő, és a forróságban is hűvösen tart, Elara pedig bízott a szavában. Ezután Merissa megújította bájolását, elmagyarázva Elarának, hogy varázsa csupán egy nap és egy éjszaka erejéig tart ki, és aztán fel kell frissítenie.

Elara szándékosan lassabban vette a lépcsőfokokat, amikor meglátta Lorenzót – olívazöld lenvászon ruhát viselt, és idegesen sétált fel és alá, oldalán fényes aranykard lógott.

Borús ábrázatából ítélve igencsak komor hangulatban lehetett.

– Enzo… – mondta Elara lágyan.

– Késtél – vakkantotta a herceg. – És számodra fenség vagyok.

Elara elnevette magát.

– Akkor hívlak fenségnek, ha te engem őfelségének szólítasz.

– Úgy vélem, holtpontra jutottunk, Elara.

– Szórakoztatónak ígérkezik a kiképzésem – mondta Elara, és hajfonatát átvetette válla felett, miközben elsétált a herceg mellett, aki csaknem fortyogott a dühtől.

*

A hőség megviselte Elarát, és azon kapta magát, hogy aznap már ötvenedszerre is elátkozta magában Enzót. A herceg egy cseppet sem volt jó társaság. Egy szót sem szólt hozzá, és csak megállás nélkül masírozott előtte, miközben elhagyták a palotát, és egy erdei ösvényre tértek rá a város külső részén. A föld száraz volt, és repedezett, a fák igencsak megritkultak. Elara egyre idegesebbé vált, miután alig nyújtottak bármi védelmet a Fény tűző sugarai ellen. Egy órányi kutyagolást követően végül kétségbeesetten Enzo után kiáltott:

– Tudod, ha valami eldugott helyre akarsz vinni, hogy megölj, ne koptassuk a lábunkat, jó lesz nekem az a szikla is, amit pár méterrel korábban hagytunk el – mondta, majd letörölte az izzadságot szemöldökéről, és a földre roskadt.

A herceg megállt, teste megfeszült, aztán hátrafordult.

– Hidd el, hercegnő, ha a meggyilkolásodat tervezném, már hamuként lengedeznél a szélben. – Éles pillantást vetett a lányra, és ujjbegyei lángra gyúltak. – Úgyhogy talpra!

– Pihennem kell. – Elara éhes is volt, így szemezni kezdett a mellette lévő bokor bogyós gyümölcsével.

– Kelj fel. Most!– sziszegte a herceg.

Elara ásítást színlelve elfeküdt, és megragadott egy maréknyit a bogyóból.

– Mmm… – ízlelgette az aranybogyók édes utóízét, kínzó lassúsággal megrágva minden egyes darabot. – Csak ha szépen kéred.

Lorenzo gyűlölettel teli tekintettel nézett rá.

– Remélem, mérgezőek.

– Én is. Nem lenne nagyobb szenvedés, mint veled beszélgetni.

– Pimasz fruska! – mormogta Enzo, és egyedül indult tovább.

Alakja egy árnyékos liget fái közt tűnt el. Elara felvonszolta magát a dombon, és hálát adott a Csillagoknak, hogy végre nyugalmat lelt a forróság elől, ahogy körülölelte az erdő hűvöse.

A ligetben béke honolt. A fatörzsek fehérek voltak – sápadtak, akár a csillagfény –, és ahogy megcsavarodtak, vörös, narancs és arany színek árnyalatai színezték őket, leveleik pedig aranyozottak voltak. Csend uralkodott mindenhol, az élet egyetlen jele a hajnalmadarak dala volt. Csupán a herceg ormótlan alakja rontott az összképen, aki úgy viharzott végig a ligeten, mintha ez lenne az utolsó hely, ahol szívesen tartózkodna, Elara pedig szemforgatva követte őt.

Kis idő múlva egy tisztásra értek, ahol foltokban piros színű, gyönyörű, illatos virágok nyíltak. A fák itt egy kört alkottak, elrejtve őket az arra járók kíváncsi tekintete elől. Elara megneszelte egy csermely halk zúgását. Odasietett tiszta, hűvös vizéhez, és először locsolt valamennyit az arcára, majd mohón inni kezdett a tenyeréből. Miután eleget ivott, nagyot sóhajtott, és kézfejével megtörölte száját. Amikor felnézett, Enzo undorodó arckifejezése fogadta.

– Jó tudni, hogy sosem tévedtem az asteriaiakkal kapcsolatban. Nem is próbáltak illedelmet nevelni beléd?

Egész reggel mást sem hallott, mint a herceg kegyetlen megjegyzéseit, így Elara hevesebben reagált, mint szeretett volna – egy kósza gondolatával maga mögé utasította illúzióit, hogy azok színtiszta gyűlölettel teli rémálmokká növekedjenek.

Akármilyen rémálmot hívott is életre, a feje fölé tekintő sápadt arc látványától elégedettség töltötte el.

Egy szempillantással később azonban Fény tört elő a herceg kezéből, és süvítve zúgott Elara felé.

Elara összerezzent, és miközben kitért a fénycsóva elől, érezte illúziója szertefoszlását. Tűz gyulladt Enzo szemében, majd a herceg megropogtatta a nyakát. Elara nem tudta, hogy csupán a képzelete játszik-e vele, vagy vajon tényleg kissé sápadtabbá vált a herceg aranybarna bőre.

– Kibaszottul nem ajánlom, hogy ezt még egyszer megpróbáld, árnyboszorka – mordult rá fenyegetően.

Elara megvető tekintettel pillantott rá.

– Ezzel a mocskos szájjal adsz csókot édesanyádnak is?

Sebesen, akár a villám, ragyogó fényár tört elő a herceg ujjaiból. Egyenesen Elara irányába zúgott, aki hiába emelte fel a kezét védekezésképp. Mégis milyen illúziónak vagy rémálomnak vehette volna hasznát? A Fény körbefonta testét, megragadta, és egy fa törzséhez vágta Elarát. Feje olyan hirtelen bicsaklott hátra, hogy a fogai összekoccantak. Kiszökött belőle a levegő, ahogy Enzo varázsa megragadta a torkánál fogva, és a levegőbe emelte. Láng fonódott csuklói és bokái köré, de nem volt olyan forró, hogy megégette volna bőrét. Az átkozott fény azonban továbbra sem hunyt ki. Elvakította, fullasztotta, és addig terjedt, míg teljesen körbe nem vette a testét. Hiába küszködött és kérlelte az árnyakat, hogy segítsenek neki. Ott kavarogtak a bensejében, de nem siettek a segítségére.

Könnyek csorogtak alá arcán, és csak homályosan látta Enzo közelítő alakját, ám reszketni kezdett, amint a herceg áthatolt a fényfüggönyön.

– Az anyám halott. De biztosra veszem, hogy ezt magad is tudtad, nem igaz?

– Én… Én nem tudtam – rebegte Elara.

– Ne hazudj. Tudni szeretnéd, hogy miért gyűlöllek téged és a családodat? Hogy miért örülök, hogy meghaltak a szüleid? – Méreg csöpögött minden egyes szavából, ahogy egyre közelebb jött hozzá. – A szüleid felelősek anyám haláláért. Ők végeztek vele, amikor elutazott az átkozott királyságotokba. Miattuk közösítette ki az egész világ a királyságotokat. Miattuk indította apám a Sötétség elleni hadjáratot, és ezért nem szabadulhat népetek az átkozott sötét pusztáitok börtönéből.

Elarán egy szempillantás alatt gyűlölet lett úrrá.

– Mocskos, hazug rohadék! – kiabálta.

Enzo mélyen a lány szemébe nézett.

– Szóval nem is mondták el neked – nevette el magát komoran. – Ostoba, naiv hercegnő. Komolyan azt hitted, hogy anyuci és apuci jó emberek voltak? Tisztességesek? Igazságosak?

– Ők sosem tették volna…

– Mégis megtették – vágott közbe Lorenzo. – És remélem, hogy ezért a lelkük sosem jut el a Szentföldekre.

Elara arcul köpte – ez volt a legaljasabb, legdegradálóbb dolog, ami az eszébe jutott. A köpet Lorenzo orcáján landolt, de ő csak oldalra döntötte fejét, és Fénye továbbra is hevesen izzott.

– A trükkök és az álmok miatt erősnek hitted magad. De mondd csak, jelenleg mit ér a varázsod? Gyenge vagy. Haszontalan. Apám tévedett veled kapcsolatban. Nem leszel te senkinek sem megmentője. Még a saját bőrödet sem tudod menteni.

Elara képtelen volt mozdulni, bensejében azonban valami jajveszékelt és sikoltozott – valami, ami oly hevesen tombolt, hogy attól hívatlanul is a felszínre tört. Először azt hitte, végre-valahára segítségére siettek árnyai. Azonban ahogy az alak egyre magasabbra nőtt mögötte, kizárva Enzo halványuló fényét, rájött, hogy mi is az valójában. Illúziójának csupán a fűre vetülő árnyékát látta, ahogy az a herceg felé nyúlt. Ez a rémálom zsigeribb volt, mint bármi, amit valaha is képes volt életre hívni. Egy szörnyeteg.